КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції Сердинський В.С.
Єдиний унікальний номер справи № 361/7613/18
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 листопада 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Савченка С.І., Верланова С.М.,

секретар -Тютюнник О.І.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 правонаступника ОСОБА_2 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 06 липня 2020 рок у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , правонаступником якої є ОСОБА_1 про стягнення суми авансу за попереднім договором.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, -

В с т а н о в и в :

У листопаді 2018 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми авансу за попереднім договором.

Свої вмиоги обгрунтовував тим, що 07 травня 2011 року між ним, як покупцем, і ОСОБА_2 , як продавцем, та ОСОБА_4 , як ріелтором, було укладено попередній договір купівлі-продажу земельної ділянки, який був оформлений у формі письмового договору про завдаток №15 від 07 травня 2011 року.

За умовами договору, покупець та продавець зобов`язалися реалізувати намір про те, що в строк до 15 червня 2011 року і на умовах визначених договором , укласти договір купівлі-продажу належної ОСОБА_2 земельної ділянки, що розташована за адресою: с. Зазим`є Броварського району Київської області, а згідно переданого продавцем Державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯБ №783125 від 10 липня 2006 року, такою є земельна ділянка, площею 0,9992 га, з кадастровим номером :02:005:0098.,з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.

Згідно з п. 6.7. договору, вартість земельної ділянки зі згоди сторін складає 120000 грн., що є еквівалентним 15000 доларам США по курсу НБУ на 07 травня 2011 року (8 грн. = 1 у.е.).

Відповідно до ч. 3 договору, позивач був зобов`язаний придбати об`єкт, що вказаний у п. 2.1., не пізніше 15 червня 2011 року; провести повну оплату вартості об`єкту, погоджену з продавцем; з`явитися у вказані виконавцем час та місце для підписання договору купівлі-продажу; сплатити мито в Пенсійний фонд у розмірі 1% вартості об`єкту.

Згідно ч. 4 договору, ОСОБА_2 була зобов`язана надати всі наявні документи на об`єкт, що підтверджують право власності або ж оплатити виконавцю вартість їх отримання і нести відповідальність за їх справжність; продати об`єкт; з`явитися у вказані виконавцем час та місце для підписання договору купівлі-продажу; не змінювати умови продажу без письмового погодження з покупцем і виконавцем, та не вчиняти інші дії, які впливають на якість об`єкту; оплатити державне мито у розмірі 1% вартості об`єкту.

Як вказано у п.п. 7.1., 7.2. договору, він вступає в силу з моменту його підписання і діє до 15 червня 2011 року, та вважається виконаним з моменту підписання договору купівлі-продажу.

Під час підписання вказаного договору позивачем було передано продавцю ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 15000 доларів США, що на той час по курсу НБУ складало 120000 грн. (8 грн=1 у.е.), і відповідно до п. 6.7. договору вказана сума є продажною (реальною) вартістю за згодою сторін за вищевказаний об`єкт нерухомості.

Позивач вказував, що він як покупець, виконав всі взяті на себе зобов`язання, у той час як ОСОБА_2 так і не виконала взяті на себе зобов`язання, зокрема: не надала для підписання основного договору купівлі-продажу всі необхідні документи або ж не надала нотаріальної довіреності на ім`я позивача, або ж на ім`я виконавця, на збір таких документів, та в час, що вказаний у договорі, не уклала з ним основний договір купівлі-продажу земельної ділянки.

Згідно курсу НБУ станом на момент подання позовної заяви до суду курс долара до гривні складає: 100 доларів США - 2801,5312 грн.

На підставі викладеного позивач просив суд стягнути із ОСОБА_2 на його користь грошові кошти в розмірі 15 000 доларів США, що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ становить 420 150 грн, а також витрати по сплаті судового збору.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 07 грудня 2018 року відкрито провадження у справі.

Після відкриття провадження у справі стало відомо, що ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим виконавчим комітетом Зазимської сільської ради Броварського району Київської області, актовий запис №19 від 01 червня 2018 року.

Спадкоємцем після її смерті є син - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 05 листопада 2019 року до участі у справі в якості правонаступника залучено ОСОБА_1 (т.2 а.с. 5-6).

ОСОБА_1 заперечував проти задоволення позову, заявляв клопотання про закриття провадження у справі.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 06 липня 2020 року позов задоволено.

Поновлено ОСОБА_3 строк звернення до суду.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 420 150 грн.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору в розмірі 4201,50 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 , правонаступник ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. В апеляційній скарзі зазначає, що суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для вирішення справи і дійшов неправильного висновку про стягнення коштів у вигляді авансового платежу.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Як видно із матеріалів справи, 07 травня 2011 року між позивачем ОСОБА_3 , як покупцем, і ОСОБА_2 , як продавцем, та ОСОБА_4 , як ріелтором, було укладено попередній договір купівлі-продажу земельної ділянки, який був оформлений у формі письмового договору про завдаток №15 від 07.05.2011 р., згідно умов якого покупець та продавець зобов`язалися реалізувати намір про те, що в строк і на умовах, викладених нижче, укласти договір купівлі-продажу належної продавцю земельної ділянки, що розташована за адресою: с. Зазим`є Броварського району Київської області, а згідно переданого продавцем Державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯБ №783125 від 10.07.2006 р., такою є земельна ділянка, площею 0,9992 га, з кадастровим номером :02:005:0098 (а.с.16-17 том І).

Відповідно до ч. 3 договору, позивач ОСОБА_3 був зобов`язаний придбати об`єкт, що вказаний у п. 2.1., не пізніше 15 червня 2011 року; провести повну оплату вартості об`єкту, погоджену з продавцем; з`явитися у вказані виконавцем час та місце для підписання договору купівлі-продажу; сплатити мито в Пенсійний фонд у розмірі 1% вартості об`єкту.

Згідно ч. 4 договору, ОСОБА_2 була зобов`язана надати всі наявні документи на об`єкт, що підтверджують право власності або ж оплатити виконавцю вартість їх отримання і нести відповідальність за їх справжність; продати об`єкт; з`явитися у вказані виконавцем час та місце для підписання договору купівлі-продажу; не змінювати умови продажу без письмового погодження з покупцем і виконавцем, та не вчиняти інші дії, які впливають на якість об`єкту; оплатити державне мито у розмірі 1% вартості об`єкту.

Як вказано у п.п. 7.1., 7.2. договору, він вступає в силу з моменту його підписання і діє до 15 червня 2011 року, та вважається виконаним з моменту підписання договору купівлі-продажу.

Посилаючись на невиконання ОСОБА_2 умов вказаного попереднього договору, ОСОБА_3 15 листопада 2018 року подав до суду позов про стягнення з неї суми авансу.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 07 грудня 2018 року відкрито провадження у справі.

Також встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим виконавчим комітетом Зазимської сільської ради Броварського району Київської області, актовий запис №19 від 01.06.2018 р. (а.с.119 том І).

Тобто, відповідачка померла до звернення ОСОБА_3 до суду із зазначеним позовом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо померла фізична особа, яка була однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва (пункту 7 частини першої статті 255 ЦПК)

З аналізу пункту 7 частини першої статті 255 ЦПК України вбачається, що правонаступників у справу можна залучити тільки у випадку, коли смерть особи сталася вже після набуття нею статусу сторони у справі, тобто після відкриття провадження у справі.

Відповідно до статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. У випадках, встановлених законом, охороняються інтереси зачатої, але ще не народженої дитини. У випадках, встановлених законом, здатність мати окремі цивільні права та обов`язки може пов`язуватися з досягненням фізичною особою відповідного віку. Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті

У статті 26 ЦК України визначено, що усі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа має усі особисті немайнові права, встановлені Конституцією України та цим Кодексом. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

Згідно зі статтею 42 ЦПК України 2004 року у справах позовного провадження особами, які беруть участь у справі, є сторони, треті особи, представники сторін та третіх осіб.

У статті 46 ЦПК України визначено, що здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні і юридичні особи.

Частиною першою статті 47 ЦПК України передбачено, що здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи.

Системний аналіз вказаних норм права, а також положень частин першої, другої, четвертої статті 25, частини першої статті 26 ЦК України та частини другої статті 48 чинного ЦПК України, дає підстави дійти висновку про те, що на момент звернення із позовом до суду відповідач у справі має бути живим. В іншому випадку провадження у справі не може бути відкрито, а відкрите - підлягає закриттю, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини першої статті 255 чинного ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Аналіз вказаних норм процесуального права, а також положень частин першої, другої, четвертої статті 25, частини першої статті 26 ЦК України та частини другої статті 48 чинного ЦПК України, дозволяє дійти висновку про те, що на момент звернення із позовом до суду відповідач у справі повинен мати цивільну процесуальну правосуб`єктність. В іншому випадку провадження у справі не може бути відкрито, а відкрите - підлягає закриттю, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини першої статті 255 чинного ЦПК України).

Норма статті 255 ЦПК України є імперативною. Тобто за наявності підстав, визначених пунктами 1-8 частини першої статті 255 ЦПК України, незалежно від кількості процесуальних дій, які були вчинені судами та учасниками судового процесу під час розгляду справи, суд зобов`язаний закрити провадження у справі. На такі дії суду не впливає те, що у справі беруть участь відповідачі - спадкоємці, які на час розгляду справи мають цивільну процесуальну правосуб`єктність і не заявляли клопотання про закриття провадження у справі.

Вказаний висновок узгоджується з принципом правової визначеності, на якому неодноразово наголошував у своїй практиці Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним й безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

ЄСПЛ зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне здійснення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Отже, якщо позов пред`явлено до померлої особи, то відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, так як справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Якщо правонаступництво у справі допускається, то правонаступників можна залучити тільки у випадку, коли смерть особи сталася після набуття нею статусу сторони у справі, тобто після відкриття провадження у справі.

При цьому незалежно від кількості процесуальних дій, які були вчинені судами та учасниками судового процесу під час розгляду справи, суд зобов`язаний закрити провадження у справі. На такі дії суду не впливає те, що у справі беруть участь відповідачі - спадкоємці, які на час розгляду справи мають цивільну процесуальну правосуб`єктність.

Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20 червня 2019 року у справі № 185/998/16.

Таким чином, суд першої інстанції не повинен був відкривати провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , а відкривши провадження у справі в цій частині, суд мав його закрити на підставі пункту 1 статті 255 ЦПК України.

Суд першої інстанції вказані норми процесуального права не урахував та розглянув справу по суті позовних вимог, залучивши до участі у справі ОСОБА_1 як правонаступника відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦПК України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Згідно з ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає за необхідне вийти за межі доводів апеляційної скарги на підставі частини четвертої статті 367 ЦПК України.

Отже, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржене рішення - скасуванню із закриттям провадження у справі.

Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374, 377, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів,

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 правонаступника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 06 липня 2020 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , правонаступником якої є ОСОБА_1 про стягнення суми авансу за попереднім договором закрити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 01 грудня 2020 року.

Головуючий

Судді