Постанова

Іменем України

10 червня 2020 року

м. Київ

справа № 522/14440/15-ц

провадження № 61-38756св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С.,

Усика Г. І., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 квітня 2017 року у складі судді Погрібного С. О. та постанову Апеляційного суду Одеської області від 26 квітня

2018 року у складі колегії суддів: Вадовської Л. М., Ващенко Л. Г., Колеснікова Г. Я.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту та додаткової угоди до договору.

Позов мотивовано тим, що 09 жовтня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») та ОСОБА_1 укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого позивачу надано споживчий кредит у розмірі 100 000,00 доларів США з датою остаточного його повернення до 09 жовтня 2019 року включно зі сплатою

10,5 % річних.

При цьому, 08 жовтня 2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 1 до договору надання споживчого кредиту від 09 жовтня

2007 року № 0, якою вносились зміни до зобов`язань, що встановлені кредитним договором, укладеним 09 жовтня 2007 року.

Позивач вважає, що зазначений кредитний договір та додаткова угода до нього укладені з грубим порушенням вимог чинного законодавства України, відповідачем не проінформовано щодо всіх обставин, які могли вплинути на прийняття позивачем рішення щодо укладення такого правочину, зокрема те, що позивач несе валютні ризики під час виконання зобов`язань тощо.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 остаточно просив на підставі частини першої статті 203, частини першої статті 215, частини першої статті 230 ЦК України, визнати недійсними договір про надання споживчого кредиту від 09 жовтня 2007 року

№ 0, додаткову угоду від 08 жовтня 2007 року № 1 до договору про надання споживчого кредиту від 09 жовтня 2007 року № 0.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19 квітня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що договір про надання споживчого кредиту не відповідає положенням статей 11, 15, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів, вимогам пунктів 3.2, 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, що має наслідком недійсність кредитного договору у силу положень частини першої статті 203, частини першої статті 215, частини першої статті 230 ЦК України, проте позивач пропустив строк позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем у справі, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 26 квітня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 квітня 2017 року залишено без змін.

Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з`ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги

У липні 2018 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 квітня 2017 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 26 квітня 2018 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що при вирішенні справи, суди попередніх інстанцій не застосували до спірних правовідносин вимоги частини шостої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» та частину другу статті 215 ЦК України. Крім того, строк позовної давності для позивача у спірних правовідносинах почав свій відлік саме з 03 липня 2015 року, коли він дізнався про існування постанови Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» і як наслідок дізнався про існування порушених прав, у зв`язку з чим позовна заява подана у межах строку позовної давності.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою судді Верховного Суду Черняк Ю. В. від 13 липня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 16 квітня 2020 року № 1112/0/226-20 призначено повторний автоматичний розподіл судової справи та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільну справу № 522/14440/15-ц (провадження № 61-38756св18) 16 квітня 2020 року призначено судді-доповідачеві Ступак О. В.

Ухвалою Верховного Суду від 03 червня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 .

Позиція Верховного Суду

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої та третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Встановлені судами обставини

08 жовтня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 1 до договору про надання споживчого кредиту від 09 жовтня 2007 року

№ 0, яким внесено зміни та доповнення, зокрема, додано до договору додаток № 2 «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту», додаток № 3 «Тарифи банку», викладено у новій редакції пункт 1.3.5, доповнено пункти 3.5, 5.2, 7.5.

09 жовтня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого останньому наданий кредит у іноземній валюті у сумі 100 000,00 доларів США зі сплатою процентів у розмірі 10,5 % річних, із кінцевим терміном повернення не пізніше 09 жовтня

2019 року.

09 жовтня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладений договір іпотеки, за яким для забезпечення виконання зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту від 09 жовтня 2007 року № 0 передано в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , належну ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Сьомою одеською державною нотаріальною конторою 21 квітня 2007 року за реєстровим № 3-1938, зареєстровану в Реєстрі прав власності на об`єкти нерухомого майна 21 травня 2007 року за реєстраційним номером 17994753.

На забезпечення виконання зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту 09 жовтня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 укладений договір поруки № 148521.

Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси від 08 червня 2015 року відкрито провадженні у справі № 522/10393/15-ц за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту від 09 жовтня 2007 року № 0 та договором про надання споживчого кредиту від 09 жовтня 2007 року

№ 0. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 17 липня

2015 року провадження у справі № 522/10393/15-ц зупинено до розгляду справи

№ 522/4440/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту від 09 жовтня 2007 року

№ 0 та додаткової угоди № 1 до нього.

Із довідки-розрахунку заборгованості за договором про надання споживчого кредиту від 09 жовтня 2007 року № 0 вбачається, що кредитні зобов`язання виконувались до липня 2014 року та станом на 05 жовтня 2017 року заборгованість за кредитом становить 60 375,66 доларів США, заборгованість за процентами -

21 126,73 доларів США, а всього - 81 502,39 доларів США, що в еквіваленті складає 2 184 981,68 грн, та пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом у розмірі 195 000,80 грн, пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами - 127 838,59 грн, а всього пені 322 839,39 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що договір про надання споживчого кредиту не відповідає положенням статей 11, 15, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів, вимогам пунктів 3.2, 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, що є підставою для визнання недійсним кредитного договору згідно з положеннями частини першої статті 203, частини першої статті 215, частини першої статті 230 ЦК України, проте позивач пропустив строк позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем у справі, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Верховний Суд не погоджується у повній мірі з зазначеними висновками судів першої та апеляційної інстанцій з огляду на таке.

Нормативно-правове обґрунтування

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За правилом статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»,

у редакції, чинній на час укладання оспорюваного договору, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця;

2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний;

є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Так, відповідно до частини сьомої статті 15 Закону, у редакції, чинній на час укладання спірного договору встановлено, що у разі коли надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця) спричинило: 1) придбання продукції, яка не має потрібних споживачеві властивостей, - споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування завданих йому збитків; 2) неможливість використання придбаної продукції за призначенням - споживач має право вимагати надання у прийнятно короткий, але не більше місяця, строк належної інформації. Якщо інформацію в обумовлений строк не буде надано, споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування збитків; 3) заподіяння шкоди життю, здоров`ю або майну споживача - споживач має право пред`явити продавцю (виробнику, виконавцю) вимоги, передбачені статтею 16 цього Закону, а також вимагати відшкодування збитків, завданих природним об`єктам, що перебувають у його володінні на праві власності або на інших підставах, передбачених законом чи договором.

Отже, Законом чітко визначено наслідки надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця), і такими наслідками є виникнення права у споживача розірвати договір та вимагати відшкодування збитків, завданих такими неправомірними діями.

Отже, ненадання чи надання неповної інформації про продукцію, товари, послуги не є підставою для визнання кредитного договору недійсним, оскільки договір як правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом, який визначає наслідки, що виникають у результаті вчинення недійсних правочинів. Правомірність правочину означає, що він є юридичним фактом, який породжує ті правові наслідки, наступу яких бажають сторони і які відповідають вимогам закону. Своєю правомірністю правочини відрізняються від правопорушень (деліктів) - вольових дій, що суперечать вимогам закону та тягнуть за собою правові наслідки, які сторони не бажали отримати. Згідно із законом правочин завжди є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції чинній на момент укладення оспорюваного договору, нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Отже за змістом статті 1054 ЦК України та статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» істотними умовами кредитного договору є сума кредиту, умови його надання, обов`язки сторін, умови повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами.

Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із того, що відповідачем порушені права позивача як споживача, оскільки банк у порушення частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не повідомив у письмовій формі про всі умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що є підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним, проте позивач пропустив строк позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем у справі, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Проте, такі висновки є помилковими, оскільки під час укладення договору про надання кредиту ОСОБА_1 діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами, визначивши характер правочину і узгодивши всі його істотні умови, отримавши кошти у кредит тривалий час виконував свої зобов`язання з повернення цих коштів та сплати відповідних відсотків, не звертався до банку щодо роз`яснень положень договору чи надання іншої інформації з приводу виконання зобов`язань, не заявляв жодних претензій, що йому незрозумілі умови кредитного договору.

При цьому, Верховний Суд наголошує, що Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише у тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачу інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Права споживача підлягають захисту у разі надання йому недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію, у випадках та спосіб, встановлений частиною сьомою статті 15 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин. Цією нормою не передбачалось визнання недійсним договору у зв`язку із наданням недоступної, недостовірної або несвоєчасної інформації про продукцію.

Крім того, така підстава для визнання оспорюваного кредитного договору недійсним як здійснення нечесної підприємницької діяльності, що вводить споживача в оману, із посиланням на статтю 230 ЦК України та статтю 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підлягає доведенню на загальних підставах виходячи із принципу змагальності цивільного процесу. Тобто, ОСОБА_1 необхідно було довести суду правову та фактичну підстави пред`явлених ним позовних вимог, проте позивачем такі підстави не були доведені.

Отже, з урахуванням висновку суду про відсутність підстав для визнання оспорюваного договору недійсним, відсутні підстави для застосування положень статті 267 ЦК України щодо наслідків спливу позовної давності, оскільки позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у позові з підстави його необґрунтованості.

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, тому Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги, скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову у зв`язку з його необґрунтованістю.

Керуючись статтями 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 квітня 2017 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 26 квітня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту та додаткової угоди до договору, відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

Г. І. Усик

В. В. Шипович