ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«10» березня 2020 року

м. Харків

справа № 619/3761/17-ц

провадження 22ц/818/1787/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,

за участю секретаря - Колосовської А.Р.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_2 ,

відповідач ОСОБА_3 ,

особа, яка подала апеляційну скаргу ОСОБА_4 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_5 , представник особи, яка подала апеляційну скаргу ОСОБА_6

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_5 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 27 лютого 2018 року в складі судді Калмикової Л.К.

в с т а н о в и в:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на 23/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями як на долю у спільній сумісній власності подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що з 10 червня 1983 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 , який розірвано на підставі Дергачівського районного суду Харківської області від 03 лютого 1992 року.

Від шлюбу у них народилася дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зазначила, що згідно договору купівлі-продажу від 1986 року, засвідченого виконкомом Солоницівської селищної ради народних депутатів Дергачівського району Харківської області, реєстровий № 134, вона разом із ОСОБА_7 придбали 23/50 частини житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , який було оформлено на ОСОБА_7 , а 27/50 частин належить відповідачу.

Вказала, що зазначений будинок було ними придбано в період шлюбу. Частина житлового будинку з надвірними будівлями купувався та обслуговувався ними за спільні кошти, витрачені з сімейного бюджету, а згодом були понесені сумісні витрати на його ремонт та сплату.

Зазначила, що після розірвання шлюбу, вона з ОСОБА_7 домовилися, що вона не буде подавати на аліменти на їхню спільну дитину, а він залишить заповіт на свою частину будинку на дочку, ОСОБА_3

30 березня 2009 року ОСОБА_7 залишив заповіт на 23/50 вищевказаного будинку на їхню дочку ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 помер.

Посилалася на те, що після смерті ОСОБА_7 виявилося, що є ще спадкоємці першої черги від другого шлюбу, та її право на спільне майно порушено, у зв`язку з чим вона бажає визнати за собою право власності на спірне майно, а саме на 23/100 частин домоволодіння, який вони придбали у період шлюбу.

Просила визнати за нею право власності на 23/100 частки житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , як на долю у спільній сумісній власності подружжя.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 27 лютого 2018 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено, визнано за ОСОБА_1 право власності на 23/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_4 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_5 , через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати і закрити провадження у справі; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 50792948 від 24 січня 2020 року за рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 27 лютого 2018 року по справі № 619/3761/17.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Зокрема, вважала, що суд першої інстанції не врахував, що 14 січня 2009 року ОСОБА_7 уклав шлюб із нею та ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народилася дочка ОСОБА_5 ; що після смерті ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , відкрилася спадщина, до складу якої увійшло право власності останнього на будинок АДРЕСА_1 , частка якого складає 23/50 та відкрито спадкову справу; що відповідно до заповіту від 30 березня 2009 року ОСОБА_7 заповів цю частку ОСОБА_3 ; що, подаючи позов тільки до ОСОБА_3 , без повідомлення ОСОБА_5 , позивачка порушила право останньої, як малолітньої дитини спадкодавця на обов`язкову частку; що спірне нерухоме майно набуте ОСОБА_7 та ОСОБА_1 ще 20 серпня 1986 року, а шлюб між ними розірвано 03 лютого 1992 року, таким чином, строк позовної давності мав обчислюватися з моменту припинення шлюбу, тобто із цим позовом ОСОБА_1 мала право звернутися до 03 лютого 1995 року; що ОСОБА_1 подала позов до неналежного відповідача, однак позивачка пред`явила позов до своєї дочки, яка не просто була у віці двох років на момент придбання спірного майна, а ще й ніяк не могла бути стороною по цій справі, оскільки вона є дочкою, а не іншим з подружжя, таким чином суду першої інстанції необхідно було відмовити у відкритті провадження у справі.

03 березня 2020 року від ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона вважала апеляційну скаргу необґрунтованою, а рішення суду - законним. При цьому зазначила, що в апеляційній скарзі обставини, пов`язані із належністю спірного майна до спільної сумісної власності подружжя, не ставляться під сумнів та не заперечуються, тобто апелянт з ними погоджується. Предметом даного позову не були спадкові правовідносини після смерті ОСОБА_7 , а було визначення частки у спільному сумісному майні подружжя, тобто оскаржуваним рішенням не зменшено частку спадкодавця ОСОБА_7 в спірному майні, а визначено її частку у спільному сумісному майні подружжя. Вказала, що апелянт, як спадкоємець, що має право на обов`язкову частку у спадщині, може претендувати лише на частку, яка належала спадкодавцю, і не може мати майнових претензій до її частки у спільному сумісному майні подружжя. Тому, після ухвалення оскаржуваного рішення суду спадщина не зменшилась вдвічі, як помилково зазначає апелянт, а був визначений її точний розмір для подальшого спадкування заінтересованими особами. Зазначила, що права ОСОБА_5 на спадкування обов`язкової частки ніким не оспорюється. На даний час нотаріус ще не видав свідоцтва про право на спадщину на частку у спільному сумісному майні, яка належить спадкодавцю ОСОБА_7 . Вказала, що оскільки спір стосується часток у праві власності на будинок, ОСОБА_3 була залучена в якості відповідача як співвласник будинку та одночасно як відомий спадкоємець за заповітом. Вважала, що сплив строку позовної давності не мав місця і розпочався лише після смерті ОСОБА_7

04 березня 2020 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона вважала рішення суду законним, а доводи апеляційної скарги надуманими. При цьому зазначила, що спадкові права в цій справі не розглядалися і питання щодо обов`язкової долі у спадщині не вирішувалось.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_4 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_5 надав письмові пояснення до відзиву на апеляційну скаргу, в яких вважав, що позивачка звернулася до суду за захистом своїх прав з пропуском строку, оскільки початок строку в даному випадку рахується з факту розлучення подружжя, а не з моменту, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права. Зазначив, що цим рішенням порушено право особи, яка подала апеляційну скаргу, оскільки її обов`язкова частка рахується не з 23/50, а з 23/100 частин будинку.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_4 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_5 необхідно залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що оскільки майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, позов позивачки підлягає задоволенню.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 10 червня 1983 року по 11 листопада 2003 року ОСОБА_7 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

13 серпня 1986 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 укладено договір купівлі-продажу, за яким останній придбав 23/50 частин житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1 . На земельній ділянці розміром 1200 кв м (та залишки 1005 кв м) розташовані: житловий будинок «А-1», сараї «Б» та «И», льохи «В» та «Д», літні кухні «Г» та «З», вбиральні «Е» та «Л», огорожа № 1-3. Розмір жилої площі всього будинку складає 48,8 кв м. Договір посвідчено секретарем виконкому Солоницівської селищної ради народних депутатів Дергачівського району Харківської області 13 серпня 1986 року за реєстровим № 134. 22 жовтня 1986 року за № 488 вказаний житловий будинок зареєстрований в Дергачівському міжміському бюро технічної інвентаризації на праві власності за ОСОБА_7 (а. с.16-19).

З технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 станом на 02 грудня 2008 року вбачається, що власником 23/50 частини житлового будинку є ОСОБА_7 , а 27/50 частин ОСОБА_3 (а. с.21-26).

30 березня 2009 року ОСОБА_7 склав заповіт, яким на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: всю належну йому частину житлового будинку АДРЕСА_1 , заповів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мороз Г.І за реєстровим № 2028 (а. с.48).

14 січня 2009 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 зареєстровано шлюб, від якого у них ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася дочка ОСОБА_5 (а. с.68, 70).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 помер (а. с.20).

Як вбачається з відповіді Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області від 05 лютого 2018 року за вих. № 166/01-16 після смерті ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно перевірених алфавітних книг обліку спадкових справ з дня смерті та по теперішній час до Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області заяв про прийняття спадщини чи про відмову від спадщини не надходило, спадкова справа не заводилася. Свідоцтва про право на спадщину не видавались.

Із інформаційної довідки зі спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 50792726 від 05 лютого 2018 року щодо ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 вбачається, що приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області Арнаутовою Т.А. заведено спадкову справу № 67/2017, а також згідно інформаційної довідки зі спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 50792750 від 05 лютого 2018 року за вказаними параметрами запиту знайдено посвідчений приватним нотаріусом Мороз Г.І., заповіт від 30 березня 2009 року за реєстром № 2028 від імені ОСОБА_7 (а. с.44,45,46).

27/50 частин цього житлового будинку на праві приватної спільної часткової власності належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Одинадцятою Харківською державною нотаріальною конторою 22 липня 2006 року за реєстровим № 5-887 (а.с.76-77, 79-81). На 23/100 частин свідоцтво про право на спадщину за законом не видавалось.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у статті 317 ЦК України.

Згідно з нормою статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до частини першої статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно зі статтею 16 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України.

Статтями 22, 28, 29 КпШС України передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядав за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Аналогічні норми містить СК України.

Матеріали справи свідчать про те, що майно, а саме 23/50 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , було набуте ОСОБА_7 під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , за спільні кошти і презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу не спростована.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо того, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя, в якому їх частки є рівними. ОСОБА_1 має право на Ѕ частину домоволодіння, тобто на 23/100 частин від 23/50 цього майна. При цьому, колегія суддів зазначає, що матеріали справи не містять об`єктивних даних щодо належності спірного нерухомого майна на праві приватної (особистої) власності колишньому чоловікові позивачки.

Доводи ОСОБА_4 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_5 про те, що спірне нерухоме майно набуте ОСОБА_7 та ОСОБА_1 ще 20 серпня 1986 року, а шлюб між ними розірвано 03 лютого 1992 року, таким чином, строк позовної давності мав обчислюватися з моменту припинення шлюбу, тобто із цим позовом ОСОБА_1 мала право звернутися до 03 лютого 1995 року, колегія суддів вважає безпідставними, виходячи з наступного.

Статтями 256, 257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі, до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Таким чином, визначальним у вирішенні питання про початок перебігу строку позовної давності є день, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

Аналогічні висновки зазначені Верховним Судом України у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15, а також Верховним Судом у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 759/12058/15-ц (провадження № 61-495св18), від 21 березня 2018 року у справі № 576/2447/15-ц (провадження № 61-8081св18), від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 19 лютого 2020 року у справі № 673/921/16-ц (провадження № 61-10056св19).

Враховуючи наведене, висновок суду першої інстанції щодо дотримання позивачем позовної давності при зверненні до суду з цими вимогами є обґрунтованими, оскільки після смерті ОСОБА_7 померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_1 дізналася про наявність інших спадкоємців першої черги від іншого шлюбу у 2017 року, а з позовом звернулася до суду у листопаді 2017 року, тобто в межах строку позовної давності.

Посилання ОСОБА_4 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_5 на те, що, подаючи позов тільки до ОСОБА_3 , без повідомлення ОСОБА_5 , позивачка порушила право останньої, як малолітньої дитини спадкодавця на обов`язкову частку, є необґрунтованими, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Частка в спільній сумісній власності того з подружжя, хто пережив спадкодавця, не входить до складу спадщини і не включається до спадкового майна після смерті іншого з подружжя.

Згідно із частиною першою статті 356 ЦК України власність двох і більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому.

Положеннями статей 364, 367 ЦК України передбачено, що кожен із співвласників має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Відповідно до частини першої статті 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

Відповідно до частини 1 статті 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.

Тобто, вказаною нормою визначено право певних осіб на отримання частки спадкового майна і незалежно від змісту заповіту закон гарантує визначену частку спадщини, яка називається обов`язковою часткою.

Перелік таких осіб, визначений вищевказаною статтею ЦК України, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Таким чином, свобода спадкового розпорядження обмежується правом осіб, які закликаються до спадкування незалежно від волі спадкодавця в силу прямої вказівки закону.

Обов`язкова частка у спадщині визначається в розмірі половини від тієї частки, яка належала б кожному зі спадкоємців, що мають право на неї, при спадкуванні за законом, незалежно від змісту заповіту.

Право на обов`язкову частку в спадщині не залежить від згоди інших спадкоємців на її отримання, а також місця проживання спадкоємця.

Для визначення розміру обов`язкової частки у спадщині важливим є визначення кола осіб, які б могли спадкувати за законом у разі відсутності заповіту, та визначення складу майна, з якого складається спадщина.

Обов`язкова частка визначається шляхом визнання права за спадкоємцем на ідеальну частку спадщини чи виділенням йому при розділі визначених речей із спадкової маси. Якщо заповідається не все майно, обов`язкова частка виділяється, в першу чергу, за рахунок не заповіданої частини, а при її недостатності - за рахунок заповіданої.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на 23/100 частки житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , як на долю у спільній сумісній власності подружжя, а не на право власності в порядку спадкування за законом після смерті колишнього чоловіка ОСОБА_7 .

Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 40, ЄСПЛ, 03 квітня 2008 року).

Жодна зі сторін не має права вимагати відкриття провадження з метою повторного розгляду справи та постановлення у ній нового рішення. Існування різних поглядів на одне питання не є підставою для перегляду, про що неодноразово зазначав Європейський суд з прав людини (рішення у справі «Нелюбін проти Росії», від 2 листопада 2006 року, заява № 14502/04).

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист. Відповідно до пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України основними засади судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Конституційний Суд України у рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 у справі щодо офіційного тлумачення положень пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України, частини другої статті 383 Кримінально-процесуального кодексу України зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Статтею 17 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Частина перша статті 352 ЦПК України надає право учасникам справи, а також особам, які не брали участь у справі, оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

При цьому, судове рішення, оскаржуване не залученою до участі у справі особою, повинно безпосередньо стосуватися її прав, інтересів та обов`язків, тобто суд вирішив спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення є заявник.

Рішення є таким, що вирішує питання про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо у мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, а в резолютивній частині прямо вирішено питання про її права та обов`язки.

Зазначене відповідає висновку, викладеному в ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 жовтня 2019 року, справа № 639/9780/15-ц, провадження № 61-17957ск19.

Право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, якщо ухвалене судове рішення завдає їм шкоди, що виражається в несприятливих для них наслідках.

Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 липня 2019 року, справа № 178/1047/17-ц, провадження №61-28598св18.

Як в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (стаття 13), так і в Конституції України (стаття 55) передбачено, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Такі самі положення передбачені Цивільним Кодексом України та Цивільним процесуальним Кодексом України. Зокрема, статтею 4 ЦПК України та статтею 15 ЦК України передбачено право особи на звернення до суду за захистом цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Реалізуючи передбачене Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, Конституцією України, Цивільним Кодексом України та Цивільним процесуальним Кодексом України право на судовий захист, особа повинна вказати власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Під захистом права розуміється державно примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередньо мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту, вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Таким чином, порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи позивача з боку відповідача, яка стверджує про їх порушення.

Оскаржуваним рішенням суду лише визнано за ОСОБА_1 право власності на 23/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , тобто на Ѕ частину майна, набутого під час перебування у зареєстрованому шлюбі ОСОБА_7 і ОСОБА_1 , та яке є власністю ОСОБА_1 у спільному сумісному майні подружжя.

Жодних вимог майнового характеру щодо іншої Ѕ частини спірного майна, тобто інших 23/100 частин домоволодіння, яке є предметом спадкування після смерті ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , не були предметом спору у даній справі, тому посилання ОСОБА_4 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_5 , на порушення оскаржуваним рішенням суду її права власності на обов`язкову частку як спадкоємця першої черги є безпідставними. За захистом своїх прав з відповідними позовами ОСОБА_4 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_5 , не зверталася.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції щодо визнання права на 23/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями як на долю у спільній сумісній власності подружжя, ОСОБА_4 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_5 , яка не приймала участі у справі, права та обов`язки якої не містяться в мотивувальній частині рішення та питання щодо її прав та обов`язків не вирішувалося в резолютивній частині, обрала спосіб захисту, який не забезпечує відновлення її порушеного права.

Враховуючи, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів та такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту, обрання нею способу захисту, який не забезпечує відновлення її порушеного права, судова колегія вважає, що доводи та вимоги апеляційної скарги не дають підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Переглядаючи справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, виходячи з вимог статті 367 ЦПК України, судова колегія вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

При цьому судова колегія зазначає, що застосування судом першої інстанції при вирішенні спору норм СК України не вплинуло на правильність рішення, оскільки аналогічні норми містяться в статті 16 Закону України «Про власність» та статтях 22, 28, 29 КпШС України, які діяли на час придбання подружжям спільного майна.

Залишення апеляційної скарги без задоволення не позбавляє ОСОБА_4 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_5 , права на звернення до суду з самостійним позовом щодо захисту її прав, якщо вона вважає їх порушеними.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судового збору відповідно до статті 141 ЦПК України не вирішується.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 27 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 12 березня 2020 року.