Провадження № 22-ц/801/505/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Романюк Л. Ф.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2020 рокуСправа № 127/23765/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Оніщука В.В.,

суддів: Голоти Л.О., Копаничук С.Г.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Вінницька міська рада,

розглянув у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 грудня 2019 року, постановлене у складі судді Романюк Л.Ф., в залі суду,

встановив:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Вінницької міської ради про відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 03.08.2017 року позивач звернувся до Вінницької міської ради зі скаргою на дії працівників КП «ВТК», проте в порушення його конституційного права на належну та своєчасну відповідь, з Департаменту енергетики, транспорту та зв`язку Вінницької міської ради, з порушенням встановленого ЗУ «Про звернення громадян» строку, був надісланий лист за підписом головного спеціаліста Департаменту енергетики, транспорту та зв`язку ОСОБА_2 . Меснікович.

Постановою Апеляційного суду Вінницької області, за апеляційною скаргою позивача у справі №127/10853/18 від 19.06.2018 року, визнано винним ОСОБА_3 за частиною 7 ст. 212-3 КУпАП.

Вказаним судовим рішенням від 19.06.2018 року підтверджується факт порушення вимог ЗУ «Про звернення громадян», Конституції України та прав позивача, як потерпілого від адміністративного правопорушення.

Позивач вважає, що неправомірними діями посадової особи Вінницької міської ради порушено його цивільні права та відповідно спричинено моральну шкоду, яка виражається в тому, що він був змушений витрачати час на оскарження незаконної бездіяльності посадової особи, докладати додаткових зусиль для організації свого життя, а саме лише очікування відповіді на скаргу викликало у нього стурбованість та недовіру до владних органів, тому заподіяну йому моральну шкоду оцінює в розмірі 100 000 грн., яку просив стягнути на його користь із Вінницької міської ради.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23 грудня 2019 року позов ОСОБА_1 до Вінницької міської ради про відшкодування моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з Вінницької міської ради на користь ОСОБА_1 500 грн. (п`ятсот гривень) моральної шкоди.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що грошова сума у розмірі 500,00 грн. є відповідною і достатньою грошовою компенсацією за завдану відповідачем позивачу моральну шкоду.

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу у якій зазначає, що суд першої інстанції фактично поклав на позивача обов`язок доводити факт і розмір моральної шкоди, хоча в деліктних зобов`язаннях такий обов`язок покладається на винуватця (заподіювача) шкоди.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої змінити в частині суми відшкодування моральної шкоди та задовольнити позовні вимоги скаржника.

Відзив на апеляційну скаргу від відповідача впродовж встановленого апеляційним судом строку не надходив.

Апеляційна скарга на підставі ст.369 ЦПК України розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вищевказаним вимогам закону.

Так, судом першої інстанції встановлено, що постановою Апеляційного суду Вінницької області від 19.06.2018 року, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 23.05.2018 року щодо притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності змінено, резолютивну частину постанови викладено в наступній редакції: визнано винуватим ОСОБА_3 за ч.7 ст. 212-3 КУпАП. Провадження в справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_3 за ч. 7 ст. 212-3 КУпАП закрито в зв`язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених ст. 38 КУпАП (а.с.5).

У постанові Апеляційного суду Вінницької області від 19.06.2018 року зазначено, що провину ОСОБА_3 визнано в тому, що він відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення від 23.04.2018, складеного головним спеціалістом Управління з питань дотримання права на звернення Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, працюючи на посаді головного спеціаліста Департаменту енергетики, транспорту та зв`язку Вінницької міської ради надаючи відповідь на скаргу ОСОБА_1 від 03.08.2017, з приводу некоректної, на його переконання, поведінки кондуктора тролейбуса, порушив строки розгляду даного звернення, передбачені ст.20 Закону України «Про звернення громадян», своїми діями вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.7 ст.212-3 КУпАП.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України "Про звернення громадян" громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Положеннями ст. 18 Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право: особисто викласти аргументи особі, що перевіряла заяву чи скаргу, та брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви; знайомитися з матеріалами перевірки; подавати додаткові матеріали або наполягати на їх запиті органом, який розглядає заяву чи скаргу; бути присутнім при розгляді заяви чи скарги; користуватися послугами адвоката або представника трудового колективу, організації, яка здійснює правозахисну функцію, оформивши це уповноваження у встановленому законом порядку; одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги; висловлювати усно або письмово вимогу щодо дотримання таємниці розгляду заяви чи скарги; вимагати відшкодування збитків, якщо вони стали результатом порушень встановленого порядку розгляду звернень.

Відповідно до ч. 2 ст. 25 Закону України «Про звернення громадян», громадянину на його вимогу і в порядку, встановленому чинним законодавством, можуть бути відшкодовані моральні збитки, завдані неправомірними діями або рішеннями органу чи посадової особи при розгляді скарги. Розмір відшкодування моральних (немайнових) збитків у грошовому виразі визначається судом.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Позивачем зазначено, що моральна шкода йому була спричинена внаслідок неправомірних дій посадової особи Вінницької міської ради.

Згідно статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно ч. 1 статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є: шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою, вина. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що законом не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен довести факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір.

Із наведеного вище вбачається, що шкода є другою неодмінною умовою цивільно-правової відповідальності. Під шкодою розуміють зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від об`єкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року).

Європейський суд з прав людини у справі «Тома проти Люксембурга» (2001 рік), використав принцип по якому сам факт визнання порушеного права є достатнім для справедливої сатисфакції.

При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, рішеннях «Тома проти Люксембургу», «Калок проти Франції» (2000) та «Недбала проти Польщі», Європейський Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

Задовольняючи частково позов про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції, обґрунтовано виходив із того, що діями посадової особи Вінницької міської ради позивачу завдану моральну шкоду та правильно визначив її розмір 500 грн., виходячи із засад розумності та справедливості, з урахуванням саме невиправданого порушення строку розгляду звернення ОСОБА_1 ..

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд не правильно визначив розмір моральної шкоди є безпідставними, оскільки зазначений позивачем розмір моральної шкоди не містить належного обґрунтування та не підтверджений відповідними доказами, а в силу положень ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно із положеннями ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди з оцінкою доказів, наданою судом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга позивача, звільненого від сплати судового збору залишена без задоволення, тому судові витрати понесені у зв`язку з апеляційним переглядом справи слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 грудня 2019 року залишити без змін.

Судові витрати понесені у зв`язку з апеляційним переглядом справи компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Оніщук

Судді: Л.О. Голота

С.Г. Копаничук