Справа № 156/496/16-ц
Провадження № 2/165/14/20
НОВОВОЛИНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2020 року м. Нововолинськ

Нововолинський міський суд Волинської області в складі:

головуючого судді Василюка А.В.,

за участю секретаря Навроцької М.Р.,

позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду, в місті Нововолинську, в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

встановив:

У липні 2016 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися в суд з позовом до ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Позов обгрунтовують тим, що 07 травня 2013 року ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки «Фіат Скудо» (Fiat Scudo), номерний знак НОМЕР_1 на підставі тимчасових реєстраційних талонів, виданих Нововолинським МРЕВ 24.10.2006 року та довіреності власника ОСОБА_6 , припаркувала транспортний засіб з правої сторони проїжджої частини по вул. Грушевського в смт. Іваничі Волинської області. Близько 09 год., відповідач ОСОБА_5 , керуючи автомобілем «Хюндай», номерний знак НОМЕР_2 , по вул. Грушевського в смт. Іваничі, не вибрала безпечної швидкості руху та допустила зіткнення з автомобілем «Фіат Скудо», номерний знак НОМЕР_1 , в результаті чого транспортні засоби зазнали механічних ушкоджень. Постановою Іваничівського районного суду Волинської області від 20 травня 2013 року ОСОБА_5 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу. Цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована у ПрАТ «СК «Нова», згідно полісу №АВ13313193 від 07 вересня 2012 року, з визначенням франшизи в розмірі 1000 грн. ОСОБА_1 звернувся із заявою до ПрАТ «СК «Нова» про відшкодування шкоди завданої дорожньо-транспортною пригодою в строки передбачені законом. Страхова компанія виплатила позивачу 500,91 грн. на відшкодування шкоди. Вважаючи такий розмір відшкодування недостатнім, позивач провів автотоварознавче дослідження транспортного засобу, яким було встановлено, що вартість відновлювального ремонту складає 16 277,11 грн. Після збільшення позовних вимог, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просили стягнути з відповідача на їх користь 15776,20 грн. відшкодування майнової шкоди, завданої пошкодженням транспортного засобу, внаслідок ДТП, яка мала місце 07 травня 2013 року, 1250 грн. витрат на оплату послуг спеціаліста автотоварознавця, 2031,83 грн. судових витрат та понесені витрати на правову допомогу в розмірі 10000,00 грн.

Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 06 березня 2017 року в задоволенні позову було відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 12 жовтня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - ОСОБА_7 задоволено. Рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 06 березня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення. Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь останніх вартість матеріального збитку у розмірі 15 696,66 грн. завданого пошкодженням автомобіля «Фіат Скудо», номерний знак НОМЕР_1 , внаслідок ДТП, що сталася 07 травня 2013 року. Вирішено питання розподілу судових витрат. Однак, постановою Верховного суду від 24 жовтня 2018 року рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 06 березня 2017 року та рішення апеляційного суду Волинської області від 12 жовтня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Верховний суд у вищевказаній постанові зазначив, що позивачі дізналися про порушення свого права та про особу, яка його порушила 07 травня 2013 року, тобто в день скоєння ДТП і саме із цього часу у них виникло право вимоги до безпосереднього заподіювача шкоди. Також, суд зауважив, що причинно-наслідковий зв`язком між ДТП та ушкодженнями автомобіля судом першої та апеляційної інстанції не встановлювався та не брався до уваги.

06 травня 2019 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 подали до суду уточнену позовну заяву, в якій просили поновити строки звернення із позовом до суду та стягнути з Моторотранспортного страхового Бюро України в користь позивачів 14776,20 матеріальної шкоди, спричиненої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а з ОСОБА_4 1000 грн. франшизи та 5000 грн. моральної шкоди. Також просили суд стягнути з відповідача судові витрати у справі, однак, вже 17 грудня 2019 року позивачі уточнили свої позовні вимоги до страховика.

Ухвалою суду від 17 грудня 2019 року, за клопотанням позивачів, замінено неналежного співвідповідача Моторотранспортне страхове Бюро України, належним - ПАТ "Страхова компанія" "Нова" (т.2 а.с.162).

У заяві від 15 червня 2020 року позивачі просили повернути їм позов складений адвокатом Свистун О.В. в редакції станом на 17 грудня 2019 року, однак судом не вирішувалося заявлене клопотання, оскільки уточнену позовну заяву подавали до суду позивачі, а не їх представник.

У судовому засіданні позивачі остаточно визначилися зі своїми позовними вимогами. Просили суд стягнути з відповідача ОСОБА_5 , як заподіювача шкоди, в їх користь 15776,20 грн. майнової шкоди, завданої пошкодженням транспортного засобу, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та 33 094,29 грн. судових витрат, з розрахунку зробленого в заяві від 15 липня 2020 року (т.2 а.с.229-231).

У судовому засіданні позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали з підстав наведених у позовній заяві (в першій її редакції). ОСОБА_1 пояснив, що на його думку, обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає саме у її завдавача. Дії ОСОБА_5 були визнані неправомірними і між ними та завданою шкодою є безпосередній причинний зв`язок. Висновком експерта визначено розмір завданої майнової шкоди, тому за різнецею сум страхового відшкодування, просить суд стягнути з відповідача в свою користь 15776,20 грн. Зазначив, що строки звернення до суду з позовом ним не пропущено, а у разі коли суд дійде іншого висновку, просить їх поновити.

Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання не з`явилася, її представник ОСОБА_3 позовні вимоги не визнав. Зазначив, що дорожньо-транспортна пригода за участю ОСОБА_5 мала місце 07 травня 2013 року, однак позивачі звернулися до суду лише 18 грудня 2018 року, тобто по спливу трьохрічного строку позовної давності. Вважає, що відсутній причинно-наслідковий зв`язок між ДТП та ушкодженнями виявленими в автомобілі. Пробіг транспортного засобу з моменту ДТП по день проведення експертного дослідження значно звільшився, автомобіль тривалий час був в користуванні позивачів, однак у висновках експертів цих обставин не було враховано.

Допитана у судовому засідання свідок ОСОБА_8 показала, що є дочкою позивачів і в травні 2013 року вона першою прибула на місце ДТП. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в автомобілі «Fiat Scudo», державний номерний знак НОМЕР_1 , було пошкоджено: бампер, передню решітку, праву фару (втоплена в моторний відсік), металеві конструкції та радіатор (спостерігалися вм`ятини). Тяжко відчинявся капот і з лівої сторони кронштейн не тримав радіатор, а на асвальті виднілося мокре п`ятно, на її думку, це свідчило про пошкодження в моторному відділі. Вона зв`язувалася з страховою компанією та надсилала фото автомобіля, представник страховика на місце пригоди не виїжджав.

Суд, заслухавши пояснення позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 , покази свідка, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити у зв`язку з наступним.

Судом установлено, що 07 травня 2013 року ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Fiat Scudo», номерний знак НОМЕР_1 , на підставі довіреності власника - ОСОБА_6 , припаркувала транспортний засіб з правої сторони проїжджої частини по вул. Грушевського у смт. Іваничі Волинської області. Близько 09 год. ОСОБА_5 , керуючи автомобілем «Hyundai», номерний знак НОМЕР_2 , по вул. Грушевського у смт Іваничі Волинської області, не вибрала безпечної швидкості руху та допустила зіткнення з автомобілем «Fiat Scudo», номерний знак НОМЕР_1 , унаслідок чого транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень.

Постановою Іваничівського районного суду Волинської області від 20 травня 2013 року ОСОБА_4 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП з накладенням на неї стягнення у вигляді штрафу (т.1 а.с.23) .

Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 користуються транспортним засобом марки «Fiat Scudo», державний реєстрацій номер НОМЕР_1 , на підставі тимчасових реєстраційних талонів та довіреності власника транспортного засобу ОСОБА_6 ( т.1 а.с.19, 20,21 ).

Відповідно до п.13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №4 від 01 березня 2013 року відповідно до статей 386, 395, 396 ЦК України, положення щодо захисту права власності поширюються також на осіб, які хоч і не є власниками, але володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором (речове право), такі особи також мають право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_4 була застрахована у ПрАТ «СК «Нова» згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АВ 13313193 від 07 вересня 2012 року з визначенням франшизи у розмірі 1000 грн. (т.1 а.с.24).

30 вересня 2013 року ПрАТ «СК «Нова» виплатила ОСОБА_1 страхове відшкодування у розмірі 500,91 грн, що підтверджується копією квитанції (т.1 а.с.25).

Відповідно до висновку судової автотоварознавчої експертизи від 01 серпня 2017 року за №8754, що проводилася на підставі ухвали апеляційного суду Волинської області від 08 червня 2017 року, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобілю «Fiat Scudo», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , унаслідок ДТП, яка сталася 07 травня 2013 року за участю автомобіля «Hyundai», номерний знак НОМЕР_2 , станом на час проведення такої експертизи складає 16 197 грн 57 коп. (т.1 а.с. 284-289 ).

Згідно з частиною першою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до частини першої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

У пункті 4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права, тобто після виникнення права на захист.

Завдання потерпілому шкоди унаслідок ДТП особою, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобов`язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі відповідає відповідний обов`язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у якому потерпілий так само має право вимоги до боржника (в договірному зобов`язанні ним є страховик).

Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань - деліктному та договірному.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки деліктне і договірне зобов`язання не є тотожними за своєю правовою природою, відповідно слід розрізняти й моменти, з яких починається перебіг позовної давності за вимогами потерпілого в кожному з таких зобов`язань.

Зокрема, якщо потерпілий звертається з вимогою до страхової компанії, він використовує своє право вимоги як кредитор у договірному зобов`язанні. У такому випадку перебіг позовної давності для такої вимоги починається з моменту, коли саме страхова компанія порушила свій обов`язок за договором, тобто коли страховик відмовився виплачувати потерпілому страхове відшкодування повністю чи частково.

Зазначений правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 29 червня 2016 року № 6-192цс16.

Натомість, якщо потерпілий приймає рішення звернутися з вимогою про відшкодування шкоди до безпосереднього заподіювача шкоди - винуватця ДТП, то він, потерпілий, виступає кредитором у деліктному зобов`язанні. Особливість деліктного зобов`язання свідчить про те, що перебіг позовної давності для вимоги потерпілого в такому випадку починається з дня скоєння ДТП, адже, як правило, саме в цей день потерпілий дізнається або повинен дізнатися про порушення свого права та про особу, що його порушила

Зазначений правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 11 жовтня 2017 року № 6-1365цс17.

Отже, позивачі дізналися про порушення свого права та про особу, яка його порушила (водія, винуватця ДТП - ОСОБА_5 ), в день скоєння ДТП, а саме 07 травня 2013 року, а тому саме із цього часу у позивачів виникло право вимоги до безпосереднього заподіювача шкоди. Однак, з позовом до суду ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися лише 11 липня 2016 року (т.1 а.с.2), тобто по спливу трьох років.

При цьому, позивачі вважають, що строк звернення до суду ними пропущений з поважних причин і 15 січня 2019 року вони подали до суду заяву про поновлення цих строків. Свою заяву обгрунтовують тим, що неодноразово зверталися з аналогічними позовними вимогами до суду ( впереше в лютому 2016 року, а вдруге 28 квітня 2016 року), однак ухвалами Іваничівського районного суду їх позовні заяви залишалися без розгляду, а, будучи інвалідами третьої групи, в період з травня по липень 2016 року вони лікувалися тому не могли з`явитися у суд (т.2 а.с.74).

Проте, такі твердження останніх суд не може взяти до уваги. Залишення без розгляду поданої раніше позовної заяви (вдруге за клопотанням представника позивача), не зупиняє перебігу строку позовної давності, встановленого ст.265 ЦК України, а лікування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період травень-липень 2016 року не підтверджено жодними належними та допустимими доказами.

Відповідно до вимог ст.80 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Представник відповідача ОСОБА_3 заперечував факт наявності причинно-наслідкового зв`язку між розміром збитків, заявленим позивачами, та шкодою, завданою унаслідок ДТП.

При ухваленні рішення у справі, суд враховує ту обставину, що висновок судової автотоварознавчої експертизи №8754 датований 01 серпня 2017 року, тобто огляд транспортного засобу проведений по спливу чотирьох років після ДТП. Крім того, з дослідженого у судовому засіданні висновку неможливо однозначно встановити за яких обставин було пошкоджено радіатор водяного охолодження в автомобілі «Fiat Scudo», державний номерний знак НОМЕР_1 . Незрозуміло чи такі пошкодження є безпосереднім наслідком ДТП, чи все ж спричинені у процесі тривалої експлуатації транспортного засобу. ОСОБА_1 у судових засідання не заперечувався той факт, що протягом чотирьох років після ДТП ними експлуатувався автомобіль, був частково відновлений після ДТП, а його пробіг за цей час склав близько 30000 км.

Оскільки причинно-наслідкового зв`язку між ДТП та завданою шкодою встановити неможливо, а рішення суду не може грунтуватися на припущеннях, крім того, станом на день подачі позову до суду позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_9 пропустили строки звернення з вимогами до ОСОБА_4 , тому підстав для задоволення позову суд не знаходить і відмовляє у стягненні з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 15776,20 грн. на відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові, покладаються на позивача.

З огляду на вищевикладену норму, суд не вбачає правових підстав для стягнення з віповідача в користь позивачів 33094,29 грн. судових витрат за поданим розрахунком, а тому у задоволенні вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в цій частині, також відмовляє.

Керуючись ст.3, ст.80, ст.81, ст.141, ст.258, ст.259, ст.265, ст.273 ЦПК України, на підставі ст.256, ст.261, ст.267, ст.1166, ст.1167, ст.1188 ЦК України, суд,-

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення 15 776 (п`ятнадцять тисяч сімсот сімдесят шість) грн. 20 коп. на відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги через Нововолинський міський суд Волинської області до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги, рішення набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 03 грудня 2020 року.

Головуючий суддя підпис А.В. Василюк