Провадження № 2/742/20/20
Єдиний унікальний № 742/1125/19
РІШЕННЯ
06 березня 2020 року м.Прилуки
Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області у складі головуючого судді Циганка М.О., за участю секретарів судових засідань Чміль С.І.,Харченко Л.О.,розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особистою приватною власністю та стягнення коштів,-
Позивач звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання особистою приватною власністю та стягнення коштів.
Позивач та його представник адвокат Прокоф`єв Б.І. в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали, просили суд задовольнити позов в повному обсязі. Крім того, подав усну заяву про подачу доказів про розмір судових витрат у відповідності до ч.8 ст.141 ЦПК Українипісля ухвалення рішення суду.
Відповідач в судове засідання не з`явилася, проте її представник адвокат Карпенко В.К. заявлені позовні вимоги не визнав в повному обсязі, посилаючи на обставини, викладені у відзиві.
Суд, заслухавши пояснення учасників справи, показання свідка, дослідивши наявні у справі докази, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав:
Відповідно до ч. 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 19 грудня 2015 року, що підтверджується копією Свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 19 грудня 2015 року (а.с.12).
Заочним рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12 січня 2017 року у цивільному провадженні №2/742/202/17 (єдиний унікальний №742/26/17), розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який був зареєстрований 19 грудня 2015 року. Як вбачається з описової частини рішення спільне життя між сторонами припинено з 30 липня 2016 року. Рішення набрало законної сили 24 січня 2017 року (а.с.13).
Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Згідно довідки ПАТ КБ «Приватбанк» від 28 лютого 2018 року ОСОБА_1 мав наступний рахунок стандарт 1 місяць, номер рахунку НОМЕР_2 від 30 січня 2016 року, сума вкладу 3718 доларів США, дата закриття 01 березня 2016 року, сума знятих коштів 3733,94 доларів США. Зняття коштів згідно банківської довіреності з депозиту довіреною особою ОСОБА_2 загальною сумою 3733,94 доларів США (а.с.29), що не заперечувалося й відповідачем у відзиві на позовну заяву.
Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Отже, нормою статті 60 СК України визначено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя.
Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Відповідно до роз`яснень п. п. 22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.
У пункті 21 Вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз`яснено, що у випадках поділу грошових сум (вкладів), внесених у банківські (фінансові) установи за договорами банківського вкладу (депозиту) за рахунок заробітної плати, пенсії, стипендії, інших доходів подружжя, ці вклади, незалежно від їх виду та від того, на чиє ім`я з подружжя вони внесені, відповідно до статті 61 СК України є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до довідки приватного нотаріуса Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Скобало Р.В. від 28 листопада 2017 року, вбачається, що 25 лютого 2016 року за реєстровим №199 посвідчено справжність підпису ОСОБА_1 , 1986 року народження, на заяві про його згоду на купівлю його дружиною ОСОБА_2 житлового будинку АДРЕСА_1 за ціну та умовах йому відомих (а.с.60).
Проте, 07 листопада 2016 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 уклали Договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Продаж вчинено за 73 752 грн. (а.с.63-64).
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 дала показання, що ОСОБА_2 була дружиною її сина ОСОБА_6 Після його смерті вони стали співвласниками по Ѕ частині будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Згодом свідок запропонувала колишній невістці придати її частину будинку за кошти в розмірі 5000 доларів США. Домовившись за укладення угоди ОСОБА_2 показувала свідку довіреність від її нового чоловіка, що останній не заперечує щодо придбання частини будинку та оформлення нерухомості на її ім`я. Проте, укласти договір купівлі-продажу в нотаріуса вони не змогли, оскільки потрібно було ще зібрати відповідні документи. І лише в листопаді 2016 року був укладений договір купівлі-продажу частини будинку, але новим власником було записано її матір ОСОБА_5 , гроші отримувала від ОСОБА_2 , а саме в квітні 2016 року 3000 доларів США, після укладення договору 2000 доларів США.
У відповідності до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.
Згідно вимог ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
У частині першій та другій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Проте, вказані грошові кошти на час припинення спільного ведення господарства зняті відповідачем, що нею і не заперечується.
У відповідності до ч.1 ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Однак, позивачем не доведено належними та допустимими доказами у розумінні ст.ст. 12, 81 ЦПК України, що особисті грошові кошти, які він перераховував відповідачу із своїх банківських карток в період з 29 квітня 2015 року до 19 грудня 2015 року, до укладення шлюбу, підлягають стягненню з відповідача, оскільки такі перерахування носили добровільний характер, а відносини між сторонами не носили характеру сімейних, як і не доведено, що після укладення шлюбу 19 грудня 2015 року, кошти, що перераховував позивач своїй дружині були використані відповідачем для особистих потреб, а не для потреб родини.
З огляду на викладене в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в цій частині слід відмовити.
На підставі ст.141 ЦПК України суд враховує, що оскільки позов задоволено частково, тому судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст.12, 13, 81, 258-259, 263, 264, 265, 352, 354, 355, п.п.15.5 п.15 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, суд,-
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особистою приватною власністю та стягнення коштів -задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 грошові кошти в розмірі 3730 доларів США, що еквівалентно 100 635 грн. 40 коп.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 2020 грн. 68 коп.судового збору.
В іншій частині позову - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Чернігівського апеляційного суду через Прилуцький міськрайонний суд.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя М.О.Циганко