КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа №379/755/19
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/2654/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Коліснику В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Таращанського районного суду Київської області від 29 жовтня 2019 року (суддя Зінкін В.І.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Лучанської сільської ради Київської області про стягнення грошових коштів, невиплачених при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди,

встановила:

у травні 2019р. позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача грошових коштів, невиплачених при звільненні, у розмірі 805рн 10коп., середнього заробітку за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення та моральної шкоди у розмірі 5 000грн.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що розпорядженням Лучанської сільської ради Таращанського району Київської області № 64 від 31 грудня 2015р. його було звільнено з посади оператора газової котельні сільської ради на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням структури та чисельності виконавчого апарату. Даним наказом передбачено нарахування та виплата розрахункових коштів.

Позивач посилався на те, що у порушення ч. 1 ст. 116 КЗпП України відповідач письмово не повідомив його про нараховані суми, належні при звільненні, та не здійснив виплату належних коштів. Також відповідачем порушені вимоги законодавства щодо порядку звільнення та ведення обліку трудових книжок.

Згідно відповіді Головного управління Держпраці у Київській області від 17 липня 2018р., під час інспекційного відвідування Лучанської сільської ради Київської області було встановлено, зокрема, що йому нараховані розрахункові кошти, в тому числі заробітна плата - 572грн 90коп., компенсація за невикористані дні відпустки - 116грн 10коп., одноразова допомога при звільненні - 689грн.

Позивач стверджував, що згідно виписки з банківського рахунку на його картку у грудні 2015р. надійшли кошти: 600грн (призначення: заробітна плата) та 599грн 61коп, однак відповідачем не виплачена компенсація за невикористані дні відпустки та одноразова допомога при звільненні, на загальну суму 805рн 10коп, а тому відповідач повинен виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який на момент звернення до суду складає 66 211грн 56коп.

Обґрунтовуючи вимоги про стягнення моральної шкоди, позивач посилався на те, що неправомірними діями відповідача під час його звільнення, а також бездіяльністю щодо остаточного розрахункуйому було завдано як душевних страждань, так і принизило його честь і гідність, оскільки більше трьох років порушення його прав так і не було усунуто.

Рішенням Таращанського районного суду Київської області від 29 жовтня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Позивач посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, не врахування тієї обставини, що його не було прийнято на 0,5 ставки, як зазначив відповідач, звільнено його з посади оператора газової котельні 31 грудня 2015р., рішення про проведення скорочення структури та чисельності апарату сільської ради прийнято на сесії Лучанської сільської ради 25 грудня 2015р., а останні кошти за роботу надійшли на його банківську картку 22 грудня 2015р, тому це не був остаточний розрахунок при звільненні.

Також позивач вважає, що пояснення свідка ОСОБА_2 щодо дострокового розрахунку з ним суперечать фактичним обставинам справи, оскільки про звільнення він дізнався 31 грудня 2015р. в день видання розпорядження, тому виплати, перераховані йому 22 грудня 2015р., не можуть бути коштами, нарахованими при звільненні.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника - адвоката Керечанина Є.В., які підтримали апеляційну скаргу, пояснення представника відповідача - адвоката Якименка О.В., який просив залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 19 жовтня 2015 року позивач був прийнятий на посаду оператора газової котельні Лучанської сільської ради на період опалювального сезону.

Розпорядженням сільського голови № 54 від 31 грудня 2015 року ОСОБА_1 звільнено у зв`язку із скороченням посади операторів газової котельні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що при звільненні позивача йому були виплачені всі суми, передбачені діючим трудовим законодавством.

За змістом ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу.

Згідно ч. 2 ст. 47 КЗпП України у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Отже, укладення та припинення трудового договору оформляється наказом.

Розпорядженням № 49 від 19 жовтня 2015 року сільського голови Лучанської сільської ради у зв`язку із початком опалювального сезону прийнято на роботу операторів котелень: ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Згідно штатного розпису на 2015 рік, затвердженого сільським головою 14 січня 2015 року, до штату сільської ради включена одна посада оператора газ котелень з посадовим окладом у розмірі 1218грн.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням сесії Лучанської сільської ради від 25 грудня 2015 року зі штату сільської ради виведено оператора газової котельні.

Розпорядженням сільського голови № 54 від 31 грудня 2015 року ОСОБА_1 звільнено у зв`язку із скороченням посади операторів газової котельні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Порядок вивільнення працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці та порядок врахування переважного права працівника на залишення на роботі встановлено статтями 42, 49-2 КЗпП України.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Виходячи з вимог статті 492 КЗпП України одночасно з попередженням про вивільнення конкретного працівника протягом двох місяців роботодавець повинен запропонувати йому всі наявні за відповідною кваліфікацією вакантні посади.

З матеріалів справи вбачається, що про наступне звільнення позивач не був попереджений за два місяці до звільнення, чим відповідачем були порушені норми трудового законодавства.

Разом з цим, позивачем порядок його звільнення не оскаржується.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Враховуючи зміст позовних вимог, предметом судової перевірки були вимоги позивача про недотримання відповідачем вимог ст. 116 КЗпП України при його звільненні.

Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Аналогічне визначення заробітної плати міститься й у статті 1 Закону України «Про оплату праці».

Стаття 2 Закону України «Про оплату праці» у свою чергу визначає таку структуру заробітної плати: основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка

включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій; інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Згідно ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 2 статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідачем суду першої інстанції надані табелі обліку робочого часу за жовтень-грудень 2015 року, згідно яких позивач працював 4 години у день, тобто на 0,5 ставки, так як згідно штатного розпису до штату сільської ради входила тільки одна посада оператора газової котельні, а на вказану посаду було прийнято дві особи.

Позивач не заперечував, що на посаді оператора газової котельні працювало дві особи, однак стверджував, що він працював повний робочий день.

Разом з цим, жодного доказу у підтвердження своїх тверджень їм надано суду не було.

Посилання позивача на те, що протягом жовтня-листопада 2015 року йому виплачувалася повна заробітна плата у розмірі мінімальної заробітної плати у сумі 1378грн, не може бути підставою для висновку, що позивач працював на повну ставку.

Відповідачем суду першої інстанції надані відомості нарахування заробітної плати за період з жовтня по грудень 2015 року, з яких вбачається, що у жовтні 2015 року позивачу нарахований оклад у розмірі 313грн 18коп. та премія у сумі 318грн 18коп., у листопаді 2015 позивачу нарахований оклад у розмірі 689грн та премія у сумі 689грн, у грудні 2015 року позивачу нарахований оклад 572грн, розрахункові 116грн 10коп. та вихідна допомога у сумі 689грн.

Позивач не заперечував, що зазначені нараховані грошові кошти він отримав.

При цьому, згідно табелю обліку робочого часу за грудень 2015 року позивач працював 19 робочих днів, а не 23.

Також відповідачем суду першої інстанції надані розпорядження сільського голови № 51 від 30 жовтня 2015 року та № 61 від 30 листопада 2015 року про преміювання ОСОБА_1 у розмірі 100%.

Вказані нарахування та розрахунки були підтверджені свідком ОСОБА_2 , головним бухгалтером сільської ради.

Надані відповідачем докази не були спростовані позивачем.

Також з протоколу судового засідання від 29 жовтня 2019 року вбачається, що судом

позивачу було роз`яснено право заявити клопотання про призначення бухгалтерської експертизи, однак своїм правом позивач не скористався.

Доводи позивача про те, що відповідачем надані суду недійсні документи, належними доказами не підтверджені.

Під час апеляційного розгляду позивачу було роз`яснено право заявити клопотання про витребування документів з пенсійних та фіскальних органів для перевірки звітності відповідача про здійсненні нарахування по заробітній платі позивача, однак позивач відмовився заявляти клопотання про витребування доказів.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що у суду відсутні правові підстави ставити під сумнів надані відповідачем документи.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що позивачем не спростовані надані відповідачем докази про здійснення з ним повного розрахунку при його звільненні, а саме про виплату йому заробітної плати у розмірі 572грн, компенсації за невикористану відпустку у сумі 116грн 10коп. та вихідної допомоги у сумі 689грн, а відтак суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції повно з`ясовані обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Таращанського районного суду Київської області від 29 жовтня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 23 березня 2020 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк