Провадження № 22-ц/4808/29/20
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

Головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів: Василишин Л.В., Матківського Р.Й.,

секретаря Бойчука Л.М.,

з участю апелянта та її представника ОСОБА_1 , позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення неустойки, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Бабій О.М.15 серпня 2019 року у м. Івано-Франківськ Івано-Франківської області, повний текст якого складено 23 серпня 2019 року,

в с т а н о в и в :

У грудні 2018 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_4 про стягнення неустойки, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що між ним та ОСОБА_4 24 вересня 2017 року укладено інвестиційний договір №26, відповідно до п. 1.3 якого об`єктом інвестування є діяльність відповідачки з виконання робіт та надання послуг щодо навчання англійською мовою в організації Shenzhen Jigo English Education Development Co., Ltd, головний офіс якої знаходиться за адресою Китайська Народна Республіка, провінція Гуандон, м. Шеньчьжень, р-н Наншан, Шілі Таун, Лонгхуй Гарден, буд. 9, офіс 106 «Jigo English». Згідно п. 2.1 договору інвестиція здійснюється шляхом понесення витрат позивачем на підготовку та організацію діяльності відповідача та може надаватися у формі грошових коштів, майна (речей), майнових прав в обсязі, визначеному позивачем та необхідному для задоволення мети здійснення інвестиції. Перелік здійснених інвестицій встановлено у протоколі здійснення інвестицій №1 від 24.09.2017 року, що є невід`ємним додатком до договору. У квітні 2018 року позивач отримав лист організації, в якій відповідачка надавала послуги щодо навчання англійської мови, датований 27.03.2018 року про те, що вона з 14 березня 2018 року порушила укладену угоду і покинула освітній центр, що кваліфікується як порушення угоди між відповідачем та освітнім закладом Shenzhen Jigo English Education Development Co., Ltd і є підставою для застосування до відповідачки штрафних санкцій в розмірі 100 000 гривень. Відповідно до протоколу здійснення інвестицій №1 від 24.09.2017 року, на виконання умов договору він здійснив інвестиції для ОСОБА_4 . До таких інвестицій відносяться витрати на транспорт (квиток на потяг та/або авіаквиток з Києва до Китаю; супутні транспортні витрати; оформлення всіх необхідних віз на період дії контракту). Так, зокрема, за оформлення візи до Китайської Народної Республіки він сплатив 650 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 11.12.2018 року становить 18050,50 грн. Свої зобов`язання за договором позивач виконав належним чином. Цінним листом 17.12.2018 року позивачем направлено на адресу відповідача письмову претензію (вимогу) про відшкодування інвестицій і сплату штрафної неустойки. На момент подання позову до суду відповіді на претензію не отримано, заборгованість не погашено. Просив стягнути з ОСОБА_4 на користь громадянина ОСОБА_5 100 000 гривень штрафної неустойки за інвестиційним договором №26 від 24.09.2017 року та 18050,50 грн на відшкодування інвестицій за інвестиційним договором №26 від 24.09.2017 року, що разом складає 118050,50 грн (а.с.2-6, том 1).

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15 серпня 2019 року позов задоволено частково. Суд стягнув із ОСОБА_4 на користь громадянина ОСОБА_5 штрафну неустойку за інвестиційним договором № 26 від 24.09.2017 року в розмірі 100 000 грн та судовий збір в розмірі 1000 грн. У задоволенні іншої частини позову відмовлено (а.с.181-186, том 1).

Не погодившись з даним судовим рішенням, ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення норм матеріального і процесуального права.

Апелянт зазначає, що жоден із її доводів не було враховано. Фактично суд проігнорував неналежне виконання умов договору позивачем, однак визнав її дії протиправними та зобов`язав сплатити штраф.

Зазначає, що умовами договору у випадку порушень нею хоча б одного з обов`язків, зазначених в договорі, передбачено сплату інвестору штрафної неустойки у розмірі 100000 грн протягом п`яти банківських днів з моменту направлення інвестором претензії/вимоги про це реципієнту. Претензія направлена 17.12.2018 року (понеділок). Оскільки останній день п`ятий, припадав на вихідний (субота), то останнім днем виконання претензії мав бути 24.12.2018 року (понеділок). Як вбачається із конверту, в якому надіслано позовну заяву, дата відправлення позовної заяви з додатками до суду значиться 22.12.2018 року, тобто суботою. Вважає, що її позбавили права щодо належного виконання умов договору та безпідставно стягують штрафну неустойку в розмірі 100 000 грн та 18 000 грн, оскільки позивачем не дотримано вимог договору щодо належного та своєчасного повідомлення її про добровільне виконання п.5.3 договору.

Також зазначила, що згідно роз`яснень Посольства України в Китайській Народній Республіці щодо перебування та офіційного працевлаштування в КНР, перебування та офіційне працевлаштування на території цієї країни має відповідати цілі (категорії) візи типу Z, а не тієї цілі туристичної візи, яку свідомо, умисно та протиправно оформив позивач. Її не було повідомлено про зазначені обставини, про що свідчить відсутність посилання на це у договорі. Наголошує, що позивач своєчасно не надав інформацію про можливу кримінальну відповідальність за незаконний перетин кордону КНР та працевлаштування без відповідних дозвільних документів.

Апелянт посилається на п.1.5 Протоколу здійснення інвестицій №1, відповідно до якого позивач зобов`язаний забезпечити проходження нею підготовчих курсів ТЕFL, організованих Британською освітньою радою, із подальшим отриманням сертифікату міжнародного зразка. Тобто, позивач повинен був забезпечити її документом, який дає право викладати іноземну мову на території КНР, що є формою працевлаштування і надання послуг з навчання англійською мовою (предмет інвестиційного договору), потрібно трактувати саме як викладання англійської мови на території КНР. Це також підтверджується тим, що відповідно до п.4.2.4 позивач зобов`язував її укласти саме трудовий договір відразу після прибуття на територію КНР.

Також зазначає про те, що ОСОБА_6 умисно уклав з нею такий договір як фізична особа, оскільки його фірма (та навіть сам позивач) не має ліцензії для здійснення такого виду діяльності як надання послуг з посередництва щодо працевлаштування.

Апелянт наголошує, що судом не взято до уваги, що п.6.3 договору щодо визначеної підсудності спору. Сторони погодили, що судовий спір буде вирішуватись за правилами цивільного судочинства судом м. Києва, де було укладено правочин.

З цих підстав просить скасувати рішення суду та направити справу за підсудністю, вирішити питання про відшкодування їй судових витрат (а.с.190-195, том 1).

ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в кому посилається на необґрунтованість та безпідставність скарги. Зазначає, що він уклав з ОСОБА_4 інвестиційний договір, предметом якого є інвестування в діяльність реципієнта ОСОБА_4 . Тобто, за договором він оплачував витрати відповідачки на поїздку в Китай саме для надання послуг щодо навчання англійською мовою в організації в Китаї. В його обов`язки не входило оформлення візи в КНР, тим більше робочої, чи будь-яких інших документів. Наголошує, що не надавав послуги з працевлаштування, що визначено в п.1.4 інвестиційного договору. Більше того, ОСОБА_4 після того, як залишила освітній заклад, не повернулась на територію України, а залишилась в Китаї, хоча в апеляційній скарзі зазначає, що їй загрожувала кримінальна відповідальність за нелегальне працевлаштування. Також не заслуговують на увагу доводи апелянта щодо того, що він повинен був забезпечити проходження нею підготовчих курсів ТЕFL, оскільки в договорі зазначено, що він покриває витрати на (в тому числі) проходження курсів ТЕFL і сплату візових зборів. Разом з тим, він поніс всі витрати, оплатив візу, курси ТЕFL, авіаквитки в Китай тощо. Укладати трудовий договір зі школою в КНР він не зобов`язував апелянта, це була її добра воля. Щодо порушення строків позивачем при відправленні претензії, зазначає, що строків не порушував, ОСОБА_4 свій обов`язок не виконала по сьогоднішній день. Позов він подав за зареєстрованим місцем проживання відповідачки, чим дотримався норм цивільно-процесуального кодексу України. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без зміни (а.с.219-222, том 1).

В частині відмови у задоволенні позову про відшкодування вартості інвестицій в розмірі 18 050, 50 грн, що еквівалентно 650 доларам США, рішення суду позивачем не оскаржено, тому в цій частині апеляційним судом не переглядається.

Вислухавши пояснення апелянта та її представника ОСОБА_1 , позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 , доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скаргає є частково обґрунтованою виходячи з таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним i обгрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають iз встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Судом встановлено, що 24 вересня 2017 року між ОСОБА_4 (реципієнт) і ОСОБА_2 (інвестор) укладено інвестиційний договір № 26, відповідно до умов якого інвестор на добровільних засадах здійснив інвестування у діяльність реципієнта, а реципієнт зобов`язувалась використовувати вкладені інвестиції лише для здійснення діяльності реципієнта (об`єкту інвестування), визначених цим договором та виконувати пов`язані з цим обов`язки на умовах, передбачених цим договором (а.с.7-12, том 1).

Відповідно до п 7.1, договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання сторонами обов`язків за договором, а фактично до моменту закінчення терміну дії трудового договору, підписаного із організацією, визначеною в п.1.3 цього договору. Закінчення строку дії цього договору не звільняє сторони від відповідальності за порушення його умов (п.7.2) (а.с.9, том 1) .

Згідно з п. 1.3 Договору об`єктом інвестування є діяльність реципієнта (відповідача по справі) з виконання робіт та надання послуг щодо навчання англійською мовою в організації « ІНФОРМАЦІЯ_1 Jigo English Education Development Co., Ltd», головний офіс якої знаходиться за адресою: Китайська Народна Республіка, провінція Гуандон, м. Шеньчьжень, р-н. Наншан, ШіліТаун, Лонгхуй Гарден буд. 9, офіс № 106, «Jigo English» (а.с.7, том 1).

Даний договір не обумовлює виникнення відносин з посередництва у працевлаштуванні за кордоном, інвестор (позивач по справі) лише здійснює пожертву коштів/майна реципієнту для досягнення ним цілей його діяльності. Сторони розуміли та погодили, що інвестор здійснює інвестування на добровільних засадах, без цілей здійснення господарської діяльності, без мети отримання прибутку від реципієнта та не є посередником між реципієнтом та організацією «Shenzhen Jigo English Education Development Co., Ltd», а також не зобов`язаний надавати і не надає послуги з посередництва у працевлаштуванні (пункт 1.4 Договору) (а.с.7, том 1).

Згідно з п. 2.1. договору, інвестиція здійснюється шляхом понесення витрат інвестором на підготовку та організацію діяльності реципієнта та може надаватися у формі грошових коштів, майна (речей) майнових прав в обсязі, визначеному інвестором та необхідному для задоволення мети здійснення інвестиції (п. 3.2. Договору). Перелік здійснених інвестицій може встановлюватися сторонами у одному або декількох протоколах здійснення інвестицій, що є невід`ємним додатком до договору (а.с.7, том 1).

Факт підписання протоколу здійснення інвестицій, що є невід`ємним додатком до договору, свідчить про повне та належне здійснення інвестицій (пункт 2.5 Договору) (а.с.8, том 1).

Згідно з п. 3.2. договору метою здійснення інвестицій є забезпечення ефективної діяльності реципієнта і отримання позитивних результатів його діяльності, передбаченої в п. 1.3. цього Договору (а.с.8, том 1).

Частиною четвертою договору визначено права та обов`язки сторін (а.с.8-9, том 1).

Зокрема, згідно з п. 4.2.2. договору відповідач зобов`язалась належним чином здійснювати свою діяльність, визначену в п. 1.3. договору, задля досягнення мети здійснення інвестування.

Відповідно до п.4.2.4 договору, після прибуття на місце призначення в Китаї реципієнт зобов`язався вчасно та належним чином підписати з організацією, визначеною в п.1.3, договір/контракт/угоду, що є ідентичною за змістом трудовому договору/контракту/угоді, укладеному реципієнтом від 24 вересня 2017 року.

Згідно з п. 4.2.5. договору відповідач зобов`язалась дотримуватись та не порушувати умов, визначених у письмових договорах/угодах/правочинах, укладених з організацією, визначеною в п. 1.3. договору.

За змістом п. 4.2.8. договору ОСОБА_4 також зобов`язалась дотримуватись та не порушувати правил, встановлених організацією, визначеною в п.1.3. договору, та законодавства країни укладення контракту/договору/правочину з організацією, визначеною в п.1.3. договору.

В п`ятій частині договору визначено відповідальність сторін (а.с.9, том 1).

Зокрема, згідно п.5.1 сторони несуть відповідальність за невиконання чи неналежне виконання своїх зобов`язань за цим договором відповідно до договору та чинного законодавства України.

Порушенням стороною обов`язку є невиконання та/або неналежне виконання умов цього договору (п.5.2).

Відповідно до п. 5.3. договору, у випадку порушення відповідачем одного з обов`язків, встановлених пунктами 4.2.2. - 4.2.9. договору, за кожен факт такого порушення та/або обґрунтоване повідомлення організацією, визначеною в п. 1.3. цього договору, про порушення реципієнта, останній сплачує інвестору штрафну неустойку в розмірі 100 000 грн протягом 5 банківських днів з моменту направлення інвестором претензії/вимоги про це реципієнту.

Спори між сторонами вирішуються шляхом переговорів (п.6.2). У разі недосягнення згоди спір вирішується у судовому порядку в м. Києві, відповідно до законодавства України (п.6.3) (а.с.9, том 1).

На виконання умов інвестиційного договору від 24.09.2017 року №26 ОСОБА_2 15 жовтня 2017 року сплатив 650 доларів США за сплату візового збору за ОСОБА_7 , що підтверджується квитанцією №743834 (а.с.14, том 1).

Перелік здійснених інвестицій встановлено у протоколі здійснення інвестицій №1 від 24 вересня 2017 року, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , що є невід`ємним додатком до договору (а.с.12, том 1).

Сторонами погоджено, що до таких інвестицій відносяться: покриття витрат на транспорт, а саме: квиток на потяг та/або авіаквиток/авіаквитки з Києва до Китаю; супутні транспортні витрати, такі як таксі до аеропорту в іноземній державі при пересадці (у разі необхідності) та таксі з аеропорту (що є кінцевим місцем призначення) безпосередньо до місця проживання реципієнта в Китаї; за умови успішного завершення контракту реципієнтом, інвестор зобов`язаний оплатити йому зворотній авіаквиток з Китаю до Таїланду (або Малайзії); оформлення усіх необхідних віз на період дії контракту (оплату у повному обсязі офіційних консульських зборів, у тому числі додаткового консульського збору за терміновість у разі необхідності, та оплату послуг агентства/агентів, які займаються візовими питаннями, окрім визначених випадків); поліс страхування здоров`я від нещасних випадків; орендну плату за проживання в умебльованій квартирі в Китаї протягом всього періоду дії контракту. Проходження реципієнтом підготовчих курсів ТЕFL, організованих британською освітньою радою, із подальшим отриманням ним сертифікату міжнародного зразка, який надає йому право викладати англійську мову як іноземну.

Із договору про працевлаштування від 24 вересня 2017 року, укладеного між освітнім закладом «Шеньчжень Дзіго Інгліш Едьюкейшн Девелопмент Ко., Лтд.» та ОСОБА_4 встановлено, що відповідач була працевлаштована в даному освітньому закладі, назва посади вчитель. В її обов`язки входило проведення занять з дітьми, підготовка до уроків, зустріч з батьками, допомога в розробці навчальної програми та відвідування тренінгів. Цей договір набув чинності 16 жовтня 2017 року і мав продовжуватись до 16 жовтня 2018 року або до моменту розірвання згідно з розділом 8 Договору. (а.с.23-27, том 1).

Пунктом 4.2.1 договору про працевлаштування передбачено, що роботодавець несе відповідальність за допомогу в оформленні візи працівника (а.с.24, том 1).

На електронну адресу ОСОБА_8 08 лютого 2018 року та 12 лютого 2018 року адвокатською конторою DELTA, які представляють інтереси освітнього закладу Shenzhen Jigo English Education Development Co., Ltd Shenzhen Jigo English Education Development Co., Ltd, направлено листи, за змістом яких роз`яснюються наслідки розірвання контракту в односторонньому порядку та зазначається, що обставини невиходу її на роботу 26.02.2018 року вважатимуться порушенням контракту (а.с.69-70, 73, том 1).

27 березня ІНФОРМАЦІЯ_2 освітній заклад Shenzhen Jigo English Education Development Co., Ltd Shenzhen Jigo English Education Development Co., Ltd направив листа ОСОБА_9 , із змісту якого встановлено, що 14 березня 2018 року ОСОБА_10 не з`явилась на роботу в призначений час, більше того, вивезла всі свої речі з квартири, яку їй надала школа. З цього часу більше не поверталася до своїх викладацьких обов`язків у школі, не відреагувала на спроби зв`язку, що призвело до фінансових втрат (а.с.16, том 1).

17 грудня 2018 року ОСОБА_2 направлена ОСОБА_4 претензія (вимога) про відшкодування вартості інвестицій і сплату штрафної неустойки відповідно до інвестиційного договору №26 від 24.09.2017 року, сума якої складає 118 050, 50 грн. Зазначив, що у травні 2018 року отримав лист від освітнього закладу Shenzhen Jigo English Education Development Co., Ltd, датований 27 березня 2018 року про те, що відповідачка з 14 березня 2018 року порушила трудовий контракт з освітньою організацією і не вийшла на роботу, що є підставою для застосування до відповідачки штрафних санкцій, передбачених п.5.3 договору в розмірі 100 000 гривень. Просив протягом п`яти банківських днів з моменту направлення цієї претензії сплатити на його картку 100 000 гривень штрафної неустойки та протягом десяти банківських днів з моменту отримання цієї претензії 18 050,50 грн в якості відшкодування його інвестицій, сплачених на отримання візи до Китайської Народної Республіки. На підтвердження відправлення даної претензії позивачем долучено фіскальний чек ПАТ «Укрпошта» ПН 55, датований 17.12.2018 року (а.с.28-29, 30, том 1).

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з положень ст.ст. 525-527, 549, 550, 611 ЦК України, встановивши, що діями відповідача було порушено умови договору, що є підставою для застосування заходів відповідальності, передбаченої договором і чинним законодавством України та дійшов висновку, що у зв`язку із порушенням умов інвестиційного договору позивач набув право на відшкодування неустойки в розмірі 100 000 гривень.

З такими висновками суду першої інстанції не в повній мірі погоджується апеляційний суд, виходячи з таких підстав.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У частині першій статті 627 Цивільного Кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Тобто принцип свободи договору належить до загальних засад цивільного законодавства, закріплених у ст. 3 ЦК України, та є одним із принципів здійснення суб`єктивних цивільних прав та проявляється у визнанні договору основною формою опосередкування зв`язків самостійних учасників цивільного обороту. Сутність даного принципу цивільного права полягає, передусім, у вільному виявленні волі сторін на вступ у договірні відносини.

Отож принцип свободи договору відображає істотну ознаку поведінки учасників, зумовлену обранням ними конкретних суб`єктивних прав та взяття на себе відповідно кореспондуючих їм обов`язків, що зумовлюють прийняття рішення про укладення відповідного договору.

До складових свободи договору відноситься такі чинники: свобода волевиявлення особи при вступі у договірні відносини; свобода вибору контрагента за договором; свобода вибору сторонами форми договору; право сторін укладати як договори, передбачені законом, так і договори, які законом не передбачені, але йому не суперечать; свобода визначення умов договору; право сторін за своєю згодою змінювати, розривати або продовжувати дію укладеного ними договору; право визначати способи забезпечення договірних зобов`язань; право встановлювати форми (міри) відповідальності за порушення договірних зобов`язань.

Так, причиною укладення інвестиційного договору № 26 від 24.09.2017 року явилось вільне волевиявлення обох сторін, якими визначено характер договору та його умови.

Загальні правові, економічні та соціальні умови інвестиційної діяльності на території України визначені Законом України «Про інвестиційну діяльність».

Відповідно до статті 1 зазначеного Закону інвестиціями є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об`єкти підприємницької та інших видів діяльності, в результаті якої створюється прибуток (доход) та/або досягається соціальний та екологічний ефект.

У частині першій статті 4 та частині першій статті 5 Закону передбачено, що об`єктами інвестиційної діяльності можуть бути, зокрема інтелектуальні цінності, а суб`єктами (інвесторами і учасниками) інвестиційної діяльності - громадяни іноземних держав.

При тому за змістом частини 3 статті 8 та частини першої статті 18 цього Закону, якщо інвестиційна діяльність не має на меті проведення певних видів господарської діяльності, яка підлягає ліцензуванню, то отримання ліцензії від учасників інвестиційної діяльності не вимагається.

У пункті 1.4. інвестиційного договору, укладеного між сторонами визначено, що інвестор не має на меті здійснення господарської діяльності та мети отримання прибутку, а також не надає послуго з посередництва у працевлаштуванні.

Таким чином, сторони уклали договір у простій письмовій формі, погодивши між собою усі суттєві умови договору і підписавши його кожну сторінку, що свідчить про волевиявлення сторін при укладенні договору. Цей договір не підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню та державній реєстрації та не вимагає ліцензування діяльності інвестора. В установленому законом порядку договір недійсним не визнаний.

Судом встановлено, що на виконання умов цього договору позивачем 15 жовтня 2017 року сплачено візовий збір за ОСОБА_7 в розмірі 650 доларів США (а.с.14, том 1)

А 25 вересня 2017 року апелянту Китайською Народною Республікою у м.Києві видана віза категорії L (туристична віза) тривалістю перебування 30 днів після в`їзду до КНР, по якій дозволявся в`їзд до КНР до 25 березня 2018 року.

Крім того, відповідач отримала 15 грудня 2017 року у м.Києві від КНР візу категорії М (бізнес, в торгових або комерційних цілях) тривалістю перебування 30 днів після в`їзду до КНР, по якій дозволявся в`їзд до КНР до 15 грудня 2018 року (а.с.18-21, том 2).

Відповідач не заперечує, що позивач оплатив їй туристичну візу до КНР і не представила доказів, що такі витрати понесла вона самостійно. Із договору про працевлаштування від 24 вересня 2017 року вбачається, що відповідач була працевлаштована в Китаї на посаді вчителя англійської мови, також забезпечена житлом, що нею не заперечується у судовому засіданні.

За змістом протоколу здійснення інвестицій № 1, підписаного сторонами у день укладення договору (24.09.2017 року) позивач, як інвестор, мав покрити витрати відповідача, як реципієнта, на оформлення усіх необхідних віз на період дії контракту.

Суд першої інстанції, вважаючи, що у видачі візи на в`їзд до КНР з туристичною метою у відповідача необхідності не було, тому відмовив у стягненні цих витрат позивачу.

Слід зазначити, що протоколом здійснення інвестицій не передбачені категорії віз, необхідні для поїздки реципієнта до КНР, апелянт отримала туристичну візу до КНР у Києві, витрати за яку на оплату візового збору були понесені позивачем, скористалася цією візою, тому ці витрати слід вважати збитками позивача за договором.

Апелянтом не заперечується, що вона за власною ініціативою, за певних життєвих обставин, які стосувалися умов перебування на території Китаю, припинила трудову діяльність в освітньому закладі «Shenzhen Jigo English Education Development Co., Ltd не пізніше 14 березня 2018 року, у той час, коли умови договору передбачали строк його дії до 16 жовтня 2018 року.

Жодних доказів про те, що відповідач, як реципієнт, у період дії договору вимагала від інвестора покриття витрат на оформлення категорії візи, яка б дозволяла працевлаштування на території КНР або інших витрат, погоджених ними у протоколі здійснення інвестицій, якими могли бути, зокрема, електронні листи, а також доказів, що вона самостійно понесла такі витрати, апелянтом суду не представлено.

Тобто фактично відповідачем був припинений договір в односторонньому порядку до закінчення строку його дії.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно з ч.1 ст.549, ч.1 ст.550 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

У пункті 5.3 договору визначений розмір неустойки у 100 000 гривень у випадку порушення реципієнтом умов договору, зокрема і у зв`язку з припиненням договору до закінчення строку його дії.

Відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже суд, оцінивши розмір збитків та розмір штрафних санкцій (неустойки), має право зменшити її розмір у тому випадку, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, тобто зменшити розмір штрафних санкцій (неустойки) через її неспівмірність з понесеними збитками за договором.

Розмір збитків і штрафних санкцій (розмір неустойки) та їх співмірність відносяться до фактичних обставин справ, встановлення яких судом є обов`язковою умовою при розгляді справи та ухваленні судового рішення.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання стороноами; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру неустойки (штрафу) таким наслідкам, поведінки винної особи тощо.

При цьому зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

По відношенню до цього також слід зазначити, що неустойка (штраф) є видом забезпечення виконання зобов`язання, і не може бути засобом збагачення.

Відповідна правова позиція, що є обов`язковою для застосування (ч. 4 ст. 263 ЦПК України), зазначена у постанові Верховного Суду України від 16 жовтня 2019 року у справі № 303/2408/16-ц.

Однак, частина 3 ст.551 ЦК України з урахуванням положень ст.3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч.4 ст.12 ЦПК України щодо обов`язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки, оскільки він значно перевищує розмір збитків.

Такої позиції дотримується і Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 4 листопада 2015 року у справі № 6-1120цс15, і Велика Палата Верховного Суду у постановах від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16-ц та від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц.

Отже, суд може з власної ініціативи застосувати ч.3 ст.551 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу) тому, що розмір неустойки значно перевищує розмір збитків іншої сторони за договором. При цьому, визначення граничного розміру пені залишається на розсуд суду з урахуванням дотримання критеріїв, що визначені у ч.3 ст.551 ЦК України.

У зв`язку із порушенням умов інвестиційного договору позивач відповідно до п. 5.3. договору набув право на відшкодування неустойки за рахунок відповідача, однак враховуючи фактичні обставини справи, особливості інвестиційного договору та обставини його виконання обома сторонами не у повному обсязі, застосовуючи принцип розумності, справедливості, з урахуванням балансу прав та обов`язків сторін за договором, розмір збитків, понесених інвестором, розмір неустойки (штрафу), слід зменшити до наближеного розміру збитків, тобто до 20 000 гривень.

Доводи апелянта про те, що позивач не має права вимоги, оскільки не дотриманий досудовий порядок врегулювання спору, не заслуговують на увагу у зв`язку з тим, що строк досудового врегулювання , визначений у договорі сторонами, на час розгляду спору судом вийшов і відповідач не оплатила, принаймні, неоспорювану нею суму неустойки. Подання позову до суду за два дні до закінчення строку на досудове врегулювання спору, не може бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки не виключає право позивача на отримання грошових коштів як неустойки у зв`язку з порушенням зобов`язання відповідачем.

Також не заслуговують на увагу посилання апелянта щодо порушення правил підсудності з огляду на те, що на даний спір поширюється загальне правило підсудності за місцем знаходження відповідача (стаття 27 ЦПК України).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції з врахуванням всіх обставин справи, наявних доказів в матеріалах справи необхідно змінити в частині стягнення неустойки. Судові витрати не підлягають перерозподілу, оскільки суд використав лише своє право на зменшення розміру неустойки, тому в частині судових витрат рішення слід залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської від 15 серпня 2019 року в частині стягненого розміру неустойки змінити.

Стягнути із ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб-платників податків НОМЕР_1 , зареєстрованої по АДРЕСА_1 на користь громадянина ОСОБА_5 , податковий номер НОМЕР_2 , посвідка на тимчасове проживання НОМЕР_3 , видана 04.05.2018 року, орган, що видав 3201, адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , неустойку за інвестиційним договором № 26 від 24.09.2017 року в розмірі 20 000, 0 (двадцять тисяч нуль копійок) гривень.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: І.О. Максюта

Л.В. Василишин

Р.Й Матківський

Повний текст постанови складено 16 березня 2020 року.