Номер провадження: 22-ц/813/5497/20
Головуючий у першій інстанції Михайлюк О.А.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.03.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів Сегеди С.М., Цюри Т.В.,

з участю секретаря Воронової Є.Р.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Державна установа «Одеський слідчий ізолятор»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної установи «Одеський слідчий ізолятор» на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2019 року, ухваленого під головуванням судді Михайлюка О.А., -

в с т а н о в и в:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державної установи «Одеський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення із займаної посади, поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що відповідач у порушення вимог статті 38 КЗпП України безпідставно звільнив її із займаної нею посади на підставі написаної нею заяви про звільнення. Вона не мала на меті звільнятися та написала заяву у результаті конфлікту, який виник між нею та керівництвом, проте була позбавлена можливості відкликати подану нею заяву, але відповідач у день написання нею заяви видав наказ про її звільнення та на наступний день обмежив їй доступ до державної установи.

Враховуючи наведене, позивач просила визнати незаконним та скасувати наказ від 01 жовтня 2018 року № 154/ОС-18 про звільнення ОСОБА_1 з посади завідувача канцелярією Державної установи «Одеський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України, поновити її на посаді завідувача канцелярією Державної установи «Одеський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України та стягнути з відповідача на її користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 01 жовтня 2018 року по день поновлення на посаді.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2019 року позов задоволений. Визнано незаконним та скасовано наказ від 01 жовтня 2018 року № 154/ОС-18 про звільнення ОСОБА_1 з посади завідувача канцелярією Державної установи «Одеський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України. Поновлено ОСОБА_1 на посаді завідуючої канцелярією Державної установи «Одеський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України. Стягнуто з Державної установи «Одеський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 01 жовтня 2018 року по день поновлення на посаді.

Не погодившись з рішенням суду, Державна установа «Одеський слідчий ізолятор» звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що рішення суду не відповідає нормам матеріального та процесуального права.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що при звільненні ОСОБА_1 з займаної посади за власним бажанням порушень трудового законодавства допущено не було. ОСОБА_1 не довела належними та допустимими доказами те, що заява про звільнення була написана нею під тиском роботодавця, та що вона не мала наміру розірвати трудовий договір.

Постановою Одеського апеляційного суду від 11 липня 2019 року апеляційну скаргу представника Державної установи «Одеський слідчий ізолятор» задоволено у повному обсізі, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2019 року скасовано, та ухвалено постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_1 про скасування наказу про звільнення із займаної посади, поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 22 січня 2020 року постанову Одеського апеляційного суду від 11 липня 2019 року в частині вирішення позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу залишено без змін.

Постанову Одеського апеляційного суду від 11 липня 2019 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки при звільненні скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку про те, що апеляційне провадження підлягає закриттю, з наступних підстав.

Судом встановлено, та матеріалами справи підтверджується, що у жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державної установи «Одеський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення із займаної посади, поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що відповідач у порушення вимог статті 38 КЗпП України безпідставно звільнив її із займаної нею посади на підставі написаної нею заяви про звільнення. Вона не мала на меті звільнятися та написала заява у результаті конфлікту, який виник між нею та керівництвом, вона була позбавлена можливості відкликати подану нею заяву, проте відповідач у день написання нею заяви видав наказ про її звільнення та на наступний день обмежив їй доступ до державної установи.

Враховуючи наведене, позивач просила визнати незаконним та скасувати наказ від 01 жовтня 2018 року № 154/ОС-18 про звільнення ОСОБА_1 з посади завідувача канцелярією Державної установи «Одеський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України, поновити її на посаді завідувача канцелярією Державної установи «Одеський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України та стягнути з відповідача на її користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 01 жовтня 2018 року по день поновлення на посаді.

Згідно зі ст.. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 5 ЦПК України, передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В Постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року, зазначено, що разом із тим, звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 , крім іншого, також посилалася на те, що відповідач у день звільнення не видав їй належним чином оформлену трудову книжку, що є підставою для стягнення на її користь середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки. Проте апеляційний суд не з`ясував, яким чином роботодавець виконав обов`язок в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним повний розрахунок в день звільнення, які передбачені статтями 47 та 116 КЗпП України.

В ст.. 13 ЦПК України, встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З матеріалів справи вбачається, що позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки заявлені не були.

Більш того, під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції, ОСОБА_1 , а також її представник ОСОБА_2 , надали пояснення про те, що судом першої інстанції рішення про стягнення або про відмову у стягненні на користь позивачки середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки не виносилось, в зв`язку з тим, що таких позовних вимог ними не заявлялося.

Представник Державної установи «Одеський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України в суді апеляційної інстанції пояснив, що ними не було оскаржено рішення про стягнення на користь позивачки середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, з тих підстав, що такого рішення не було, як і не було таких позовних вимог.

Відповідно до ст. 352 ЦПК України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку про закриття апеляційного провадження за відсутності предмету оскарження з тих підстав, що позовні вимоги про стягнення на користь позивачки середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки не були предметом розгляду, за цими позовними вимогами рішення не виносилось, в зв`язку з тим, що такі позовні вимоги позивачкою не заявлялися.

За ст. 362 ч. 2 ЦПК України, про закриття апеляційного провадження суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу, яка може бути оскаржена в касаційному порядку.

Керуючись ст.ст. 362, 368, 381384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державної установи «Одеський слідчий ізолятор» закрити.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 06 березня 2020 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Т.В. Цюра