МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
_________________________________________________________
Справа № 521/5593/16ц
Номер провадження №2/521/64/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 березня 2020 року м.Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси в складі:

судді - Маркарової С.В.,

за участю секретаря судового засідання - Іськової В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

позивач: ОСОБА_1

відповідач : ОСОБА_2

предмет позову : визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

22.03.2016 року позивач звернувся із вищезазначеним позовом.

В обґрунтуванні своїх вимог ОСОБА_1 послалась на те, що в період з 2007 по вересень 2011 року працював начальником відділу сервісного обслуговування в ТОВ «Евросистем комп`ютерна техніка» без офіційного оформлення.

На початку вересня 2011 року він під психічним тиском відповідача, який був його керівником уклав договір позики та склав розписку про отримання грошових коштів у ОСОБА_2 , які ніколи не отримував.

Підставою позову позивач визначив положення статті 231 ЦК України - вчинення правочину особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї психічного тиску з боку другої сторони.

Позивач та його представник позов підтримали.

Відповідач та його представник позов не визнали.

Так, відповідач не заперечував, що ОСОБА_1 дійсно працював в ТОВ «Евросистем комп`ютерна техніка» без офіційного оформлення, постійно мав якісь проблеми особистого характеру, неодноразово позичав в нього грошові кошти, не повертав їх, тому 1.08.2011 року сторони добровільно вирішити оформити це договором позики; позивач був добре обізнаний про необхідність виконання рішення Приморського районного суду м.Одеси від 10.11.2014 року про стягнення з нього спірних коштів, майже через рік вирішив його переглянути, через два роки звернувся із даним позовом з метою невиконання рішення суду.

Відповідач стверджував, що факт отримання спірних грошових коштів позивачем встановлений рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 10.11.2014 року, жодними доказами по даній справі встановлені судом обставини не спростовані.

ОСОБА_2 просив суд критично оцінити судову експертизу як єдиний доказ наданий позивачем в обґрунтування своїх вимог, оскільки підставою експертного висновку стало дослідження поліграфа, замовлене та проведене за зверненням адвокатом позивача на власний розсуд вже після призначення судом експертизи, методика його проведення є незрозумілою, сам поліграф є неналежним доказом по справі, а експерт при проведенні судової експертизи вийшов за межі своїх знань.

Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи сторін, докази, надані учасниками справи в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав:

В судовому засіданні встановлено, що 1 серпня 2011 року між сторонами був укладений договір позики, за змістом якого ОСОБА_1 отримав у ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 201250 грн., що еквівалентно 25 000 доларів США.

За пунктом 1 договору передача грошей здійснена до підписання договору.

Повернення грошей має бути здійснено на першу вимогу позикодавця готівкою.

Одночасно на підтвердження укладення договору позики позивачем була складена власноручна розписка із зазначенням суми позики, паспортних відомостей позивача, дати складання документа, його підпису.

Факт підписання договору, розписки вищевказаного змісту позивачем не оспорювався.

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 10.11.2014 року на користь ОСОБА_2 стягнуті спірні неповернуті позивачем кошти, розгляд апеляційної скарги ОСОБА_1 зупинений Одеським апеляційним судом до вирішення даного позову (ухвала від 21.04.2016 року).

Позивач стверджував, що спірні гроші він не отримував, а договір та розписку підписав проти справжньої волі внаслідок застосування до нього психічного тиску з боку ОСОБА_2 .

В процесі розгляду справи ухвалою суду явка ОСОБА_1 в судове засідання визнана обов`язковою. При вирішенні зазначеного та отримання особистих пояснень позивача суд виходив з наступного:

При здійсненні тиску на особу відповідно до статті 231 ЦК України суду було необхідним визначитись з інтересами особи щодо якої може застосовуватись погроза, оскільки для визнання правочину недійсним внаслідок здійснення на особу тиску, інтерес особи в його системі цінностей має бути настільки суттєвим, щоб особа для його захисту від неправомірних посягань була згодна укласти невигідну для себе угоду.

Фактично при укладенні такої угоди у особи існує єдина воля - уникнути несприятливих наслідків, а така воля особи не повинна породжувати зобов`язання.

Психічний тиск здійснюється не шляхом завдання фізичних страждань особі, а шляхом погрози вчинення дій, які дана особа вважає для себе надзвичайно несприятливими.

Між тиском та укладанням угоди повинен бути причинний зв`язок.

Так, позивачу необхідно було довести суду, що угода була вчинена саме тому, що до нього застосовувався тиск.

Зазначене узгоджується із постановою Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28.04.78 року "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними".

Майбутнє зло, яке погрожують спричинити або спричинюють, має бути досить серйозним.

При цьому суд враховує декілька факторів:

-погроза має бути небезпечною чи вкрай невигідною для особи.

- чи є можливим реальне спричинення погрози.

- яка була вірогідність виконання погрози з урахуванням особистих якостей особи, що погрожує (чи може дана особа фізично виконати погрозу).

-яка є особа потерпілого, тобто як за звичайних обставин і такого роду тиску дана особа себе поводить (як теоретично дана особа мала б відреагувати на таку погрозу) та чи співрозмірна погроза з предметом угоди.

Так, в судовому засіданні позивач пояснив суду, що ОСОБА_2 як його керівник повідомив його про нестачу на підприємстві та під погрозою, що він ніде більше не знайде роботу, примусив укласти договір позики.

Окрім того, позивач стверджував, що відповідач висловлював і погрози на адресу життя та здоров`я його родини.

Які саме погрози, їх характер та шлях майбутньої реалізації, реальне її сприйняття ОСОБА_3 пояснити суду не зміг, як і не пояснив та не надав доказів можливості реального спричинення погроз відповідачем, вірогідності виконання погроз, тощо.

Сама по собі погроза «не знайдеш іншої роботи» не може розглядатись судом як небезпечна, не є співрозмірною із предметом угоди.

Допитані по справі свідки показали суду:

1. ОСОБА_4 (дружина позивача), що в вересні 2011 року чоловік ОСОБА_1 повідомив їй, що на підприємстві, на якому він працює виникла недостача. Відповідач ОСОБА_2 із підлеглими працівники привезли його до темної кімнати, де примусили підписати розписку про отримання у борг грошових коштів з датою як 01.08.2011 року. Після вказаних подій чоловік був пригнічений, деякий час не розмовляв ні з ким. До органів поліції ніхто з родини з цього приводу не звертався, оскільки мати позивача вирішила все узгодити із ОСОБА_2 . Через деякий час мати позивача повідомила, що питання про спірні грошові кошти узгоджено із відповідачем в добровільному порядку. В лютому 2014 року, однак, відповідач звернувся до позивача з вимогою про повернення грошових коштів.

2. ОСОБА_5 (теща позивача), що в вересні 2011 року позивач знаходився в пригніченому стані, заікався. Донька повідомила, що у зятя проблеми на роботі, йому приписали недостачу в 25 000 дол. США, яку він начебто має повернути своєму керівникові ОСОБА_2 . Відчим ОСОБА_1 проводив з позивачем бесіди та психологічне лікування. Зі слів доньки їй стало відомо, що мати позивача зверталась до відповідача зі спірного питання, оскільки була бухгалтером, начебто узгодила виниклий конфлікт. Після її смерті в 2014 році ОСОБА_2 почав вимагати повернення грошових коштів. Конкретно про обставини підписання такого договору не знає.

3. ОСОБА_6 (відчим позивача), що він є психіатром, психотерапевтом. 03.09.2011 року оглядав позивача, у якого спостерігався ступорозний стан, хвилювання, напруга, депресія, невмотивований страх, логоневроз, зміна настрою. Зі слів його дружини та матері йому стало відомо про те, що у позивача існує виробничий конфлікт, начебто він підписав якусь розписку у зв`язку з виниклою недостачею. В подальшому йому стало відомо, що мати позивача вирішила зазначену проблему. Крім того, свідок показав, що знає позивача з дитинства, який має неврологічну спадковість, з дитинства періодично заїкається, що є реакцією на невирішений стресовий фактор.

Суд критично оцінює показання цих свідків, оскільки вони є близькими родичами позивача, безпосередньо заінтересованими у розгляді справи на користь ОСОБА_1 , про обставини дізнались виключно зі слів позивача, безпосередньо свідками укладення спірного договору не були.

Окрім того, їх показання спростовують такими матеріалами справи як текст договору позики, текст розписки, які складені не в вересні 2011 року, а 1 серпня 2011 року.

Час підписання договору позики, розписки позивачем шляхом надання доказів не спростовані, експертиза на предмет складання дати спірних документів не проводилась, стан позивача в момент їх складання за характером почерку не досліджувався.

Факт недостачі на підприємстві, який за твердженнями позивача став підставою насильницького укладення договору позивачем не доведений, жодні працівники підприємства по справі не допитувались.

До правоохоронних органів позивач зі спірного питання ніколи не звертався.

З часу висловленої відповідачем вимоги про повернення коштів в 2014 році позивач з жодними вимогами, зокрема, про недійсність договору до суду, окрім даного позову в березні 2016 року не звертався.

Як вбачається з тексту рішення Приморського районного суду м.Одеси від 10.11.2014 року про стягнення спірних коштів з позивача на користь ОСОБА_2 за даним договором позики ОСОБА_1 був повідомлений про розгляд справи в суді, до суду не з`явився, правом пред`явлення зустрічного позову чи клопотань, які спростовували б доводи ОСОБА_2 по психічному тиску не скористався.

Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 12.10.2015 року, яка набрала законної сили, так само підтверджений факт належного повідомлення ОСОБА_1 про розгляд справи по суті, посилання на докази укладення договору під впливом психічного тиску відсутні.

Надана позивачем картка амбулаторного хворого № 4067 із епікризом лікарні № 5 м.Одеси не охоплюється часом укладення договору позики, як і не доводить психічного тиску на позивача в момент укладення договору позики, ОСОБА_1 встановленй діагноз «вегето-судинна дистонія на фоні остеохондрозу шийного відділу хребта».

Довідка (патогрофічний епікриз) від 25.10.2016 року та довідка про проведене лікування НЦ «Антістресс» складені допитаним в процесі розгляду справи свідком відчимом позивача ОСОБА_6 , періодом спірних правовідносин не охоплюється, психічного тиску з боку відповідача при укладені договору позики не доводить.

За висновком судової психологічної експертизи від 18.06.2019 року емоційний стан позивача під час підписання 1.08.2011 року договору був викликаний психологічним тиском з боку ОСОБА_2 .

За змістом експертизи експертом із позивачем проведена бесіда, оцінені показання заінтересованих у розгляді справи свідків, медична документація, яка не містить інформації щодо предмета спору та враховано поліграфічне дослідження спеціаліста поліграфа від 3.06.2018 року, яке здобуто його адвокатом вже в процесі розгляду справи.

Так, висновки за результатами поліграфних досліджень є доказом у суді за умови проведення судової психологічної експертизи із застосуванням комп`ютерного поліграфа.

У випадку проведення стандартного поліграфного тесту висновок за його результатами може бути визнано доказом тільки за рішенням слідчого чи суду.

Експертиза із проведенням комп`ютерного поліграфа судом не призначалась, наданий позивачем стандартний поліграфічний тест суд не бере до уваги як доказ, оскільки суперечить національному технічному стандарт ДСТУ 8692:2016 "Поліграфи. Технічні умови" від 15.11.2016 року .

Так, на час ухвалення рішення єдиним поліграфом в Україні, який повністю відповідає ДСТУ 8692:2016 є поліграф " RUBICON ".

Сертифікат, номер, модель поліграфа, в наданому позивачем досліджені не зазначені, в решті судова психологічна експертиза містить аналіз правових норм, що не є компетенцією судового експерта та критично оцінюється судом як доказ.

З урахуванням всіх наданих сторонами доказів позов ОСОБА_1 є необгрунтованим та не доведеним ним в процесі розгляду справи.

Керуючись Главою 9 Розділу ІІІ ЦПК України, ст.ст.352, 354 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

У задоволені позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в порядку та строки, передбачені ст.ст. 352, 354 ЦПК України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів . Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Одеського апеляційного суду через Малиновський районний суд м.Одеси.

Повний текст рішення направити сторонам.

Суддя: С.В. Маркарова

Повний текс рішення виготовлений 17.03.2020 року

03.03.20