справа № 361/4766/18
провадження № 2/361/128/20
РІШЕННЯ

Іменем України

03 листопада 2020 року м. Бровари

Броварський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого-судді Дутчака І.М.,
за участю секретарів: Срібної Ю.О., Зазимко А.Ю., Лебідя В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , малолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в інтересах яких діють їхні батьки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_7 , Орган опіки та піклування Броварської районної державної адміністрації Київської області про визнання осіб таким, що втратили право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в :

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , малолітніх дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування жилим приміщенням - житловим будинком АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначала, що їй на підставі свідоцтва про право власності на житло від 11 грудня 1998 року на праві власності належить Ѕ частка житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , інша Ѕ частка даного житлового будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11 грудня 1998 року на праві власності належить її дочці ОСОБА_7 , третій особі у справі, яка у цьому будинку не зареєстрована та не проживає.

У даному житловому будинку у 2001-2002 роках ще за життя її сина ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , було зареєстровано місце проживання його двох синів, її онуків, відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , у 2007 році у будинку було зареєстровано місце проживання дружини останнього ОСОБА_4 , а пізніше двох їхніх дітей, які є її правнуками: у 2010 році - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у 2012 році - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У 2012 році відповідачі ОСОБА_2 , подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 разом із дітьми ОСОБА_6 та ОСОБА_6 вселилися до вказаного житлового будинку за місцем своєї реєстрації, де певний час вони тимчасово проживали.

У лютому 2016 року ОСОБА_3 разом зі своєю сім`єю: дружиною ОСОБА_4 та малолітніми дітьми ОСОБА_6 і ОСОБА_6 добровільно виселилися з даного будинку та переїхали на інше постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , проте з реєстраційного обліку вони не знялися.

У березні 2016 року ОСОБА_2 зареєстрував шлюб та переїхав на інше постійне місце проживання до своєї дружини, проте з реєстраційного обліку він також не знявся.

З часу виселення відповідачі у будинку більше не з`являлися, належні їм речі у будинку відсутні. Усі платежі по комунальних послугах вона оплачує самостійно. Оформити субсидію вона можливості не має, у зв`язку з реєстрацією відповідачів у будинку. Відповідачі знятися добровільно з реєстрації місця проживання у будинку відмовляються, хоча фактично у будинку вони не проживають з 2016 року, членами її сім`ї як співвласника будинку вони не являються.

Позивач посилалася на те, що згідно із ст. ст. 317, 319, 383, 391 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права власності.

Відповідно до ст. ст. 64, 156 ЖК України право користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише в осіб, які є членами сім`ї власника будинку.

Оскільки відповідачі спільним побутом з власником будинку не пов`язані, позивач вважає, що їхнє право на користування цим будинком підлягає припиненню на вимогу власника майна на підставі положень ч. 2 ст. 406 ЦК України.

Відповідачі до членів її (позивача) сім`ї та сім`ї іншого співвласника будинку її дочки ОСОБА_7 не належать, у будинок вселилися не як члени сім`ї власника будинку, право користування житловим приміщенням набули тимчасово, до першої вимоги власника будинку про його звільнення, є тимчасовими жильцями та не мають подальшого користування житлом, оскільки у лютому-березні 2016 року добровільно залишили будинок, спільне господарство вони із нею не ведуть, тривалий час у житловому будинку відповідачі не проживають без поважних причин, тому вони втратили право користування зазначеним житловим будинком.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_9 у суді позов підтримали, надали пояснення, аналогічні викладеному вище, просили суд задовольнити позовні вимоги, вказуючи на те, що реєстрація відповідачів, які добровільно вибули на інше постійне місце проживання, у будинку АДРЕСА_1 порушує права власника будинку, членами сім`ї якого вони не являються, тому порушене право власника будинку підлягає захисту. Просили суд задовольнити позов повністю.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином, відзив на позов до суду не подавав.

Відповідачі ОСОБА_3 і ОСОБА_4 та їхній представник ОСОБА_10 у судовому засіданні позов не визнали, проти його задоволення заперечували, оскільки іншого житла для реєстрації місця проживання як свого, так і малолітніх дітей ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , вони не мають. Пояснили, що вони з дітьми стали проживати у житловому будинку своєї бабусі ОСОБА_1 з 2012 року як члени її сім`ї, проте 29 січня 2016 року вони змушені були переїхати на інше постійне місце проживання до будинку за адресою: АДРЕСА_2 , який вони орендують уже тривалий час, оскільки позивач у своєму будинку займалася перешиванням куфайок і валянок, що негативно впливало на стан здоров`я їхнього сина ОСОБА_6 , який з народження хворіє на обструктивний бронхіт, внаслідок алергічної реакції на пил і шерсть у нього виникла бронхіальна астма. З часу залишення будинку вони у ньому не з`являлися, їхні речі в будинку відсутні. Щоб мати зареєстроване місце проживання вони готові сплачувати позивачу ОСОБА_1 певну суму за домовленістю. Вважають, що доказів порушення прав власника позивачем ОСОБА_1 суду не надано, позов є необґрунтованим, просили суд у його задоволенні відмовити.

Третя особа ОСОБА_7 у суді позов підтримала, просила суд задовольнити позовні вимоги повністю, вказуючи на те, що вона є дочкою позивача, після смерті у 1998 році її батька ОСОБА_13 та чоловіка позивача вона та її мати стали власниками житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , по Ѕ частки кожна. Вона (третя особа) у житловому будинку не зареєстрована та не проживає, оскільки має свою сім`ю. Відповідачі у будинку зареєстровані, проте з початку 2016 року усі вони самостійно виселилися з цього жилого приміщення та з того часу в ньому без поважних причин вони не проживають, їхні речі у будинку відсутні. Реєстрація відповідачів у будинку порушує права співвласника будинку її матері, яка проживає у будинку та не може оформити субсидію.

Представник третьої особи Органу опіки та піклування Броварської районної державної адміністрації Київської області Сліпчук І.О. у суді позов не підтримала, надала суду висновок Органу опіки та піклування про недоцільність зняття з реєстрації місця проживання двох малолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до досягнення дітьми повноліття, оскільки їхні батьки не мають у власності іншого житла для можливої реєстрації місця проживання дітей.

Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків.

За змістом ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 11 грудня 1998 року, є власником Ѕ частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Інша Ѕ частка даного житлового будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11 грудня 1998 року на праві власності належить дочці позивача ОСОБА_7 , третій особі у справі.

Із довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої 26 липня 2018 року Гоголівською сільською радою Броварського району Київської області, вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 , тобто у належному позивачу ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності житловому будинку, у якому вона постійно проживає, зареєстровані позивач ОСОБА_1 та відповідачі: онук ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , - з 28 березня 2001 року, онук ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , - з 21 серпня 2002 року, його дружина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , - з 25 квітня 2007 року, правнук ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - з 10 березня 2010 року та правнук ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , - з 02 лютого 2012 року.

Із акту обстеження житлово-побутових умов, складеного 04 липня 2018 року депутатом Гоголівської сільської ради Броварського району Київської області Бреус Н.М. за результатами обстеження житлово-побутових умов позивача ОСОБА_1 , яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , у присутності сусідів ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , вбачається, що в ході обстеження виявлено, що онуки позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зі своєю сім`єю: дружиною ОСОБА_4 і двома дітьми ОСОБА_6 та ОСОБА_6 зареєстровані за вказаною вище адресою, проте не проживають за даною адресою з 2016 року по теперішній час.

Згідно із актом обстеження житлово-побутових умов, складеним 04 липня 2018 року депутатом Гоголівської сільської ради Броварського району Київської області Таран С.Ю. у присутності сусідів ОСОБА_16 та ОСОБА_17 за результатами обстеження житлово-побутових умов відповідача ОСОБА_3 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , виявлено, що відповідач ОСОБА_3 зі своєю сім`єю: дружиною ОСОБА_4 та двома дітьми сином ОСОБА_6 та сином ОСОБА_5 дійсно не зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 , проте проживають за цією адресою з 2016 року по даний час.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у суді не заперечували та визнали той факт, що 29 січня 2016 року вони з малолітніми дітьми ОСОБА_5 і ОСОБА_6 вибули з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , де зареєстровані та проживали, до іншого місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 , де вони на даний час проживають постійно, їхні речі у житловому будинку позивача відсутні. Після залишення даного будинку, де вони зареєстровані, до будинку для проживання вони не поверталися.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Відповідач ОСОБА_2 будь-яких доказів на спростування викладених у позові обставин щодо його не проживання з 2016 року у будинку АДРЕСА_1 до суду не подавав.

Згідно із ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

За змістом ч. ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно із ч. 1 ст. 316, ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

У ч. 2 ст. 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

За змістом ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно із ч. ч. 2, 4 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також інших підстав, не заборонених законом і таких, що не суперечить моральним засадам суспільства.

Верховний Суд у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 243/7004/17 зазначив, що відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України, ст. 156 ЖК члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Аналіз приведених норм закону дає підстави для висновку про те, що право користування жилим приміщенням, що належить громадянинові на праві власності, нарівні з власником виникає у членів сім`ї власника житла, які проживають разом з ним.

Судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та малолітні діти ОСОБА_6 та ОСОБА_6 тривалий час не проживають у будинку АДРЕСА_1 та не ведуть спільного господарства разом із позивачем, тому вони перестали бути членами сім`ї співвласника будинку ОСОБА_1 .

У ч. ч. 1, 3, 4 ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичних осіб, які не досягли чотирнадцяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає.

Суд встановив, що малолітні діти ОСОБА_6 , 2007 р. н., та ОСОБА_6 , 2011 р. н., будучи зареєстрованими у житловому будинку АДРЕСА_1 , що праві спільної часткової власності належить позивачу ОСОБА_1 , у ньому фактично не проживають з 29 січня 2016 року, з цього часу вони постійно проживають разом зі своїми батьками ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за іншою адресою: АДРЕСА_2 , чого останні у судовому засіданні не заперечували та визнали ці обставини, тому їхнє (дітей) право щодо користування спірним будинком не порушено, оскільки вони ним не користуються.

Пред`являючи позов ОСОБА_1 , посилалася на положення ст. 391 ЦК України та зазначала, що реєстрація відповідачів у належному їй на праві спільної часткової власності будинку АДРЕСА_1 , порушує її права як співвласника будинку, перешкоджає його вільному користуванню та розпорядженню своєю власністю.

За змістом ч. 1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Відповідно до ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Згідно із ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Верховний Суд у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 347/452/18 зазначив, що аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідно до положень ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У ч. 2 ст. 406 ЦК України встановлено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Право користування чужим майном (сервітут) - житловим будинком АДРЕСА_1 у відповідачів виникло відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України, тому припинення цього права здійснюється за вимогою власника майна на підставі ст. ст. 405, 406 ЦК України.

Суд вважає, що оскільки відповідачі не належать до членів сім`ї власника та не пов`язані спільним побутом з позивачем, їх право на користування чужим майном - зазначеним вище житловим будинком підлягає припиненню на вимогу співвласника цього майна ОСОБА_1 відповідно до вимог ч. 2 ст. 406 ЦК України.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У ч. ч. 1, 3 ст. 12, ч. ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Посилання відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на те, що позивач створювала їм неможливі умови для проживання, оскільки займалася перешиванням куфайок та валянок, що негативно впливало на стан здоров`я малолітнього ОСОБА_6 , свого підтвердження в суді не знайшли. Доказів того, що позивач чи третя особа, як співвласники житлового будинку, чинили відповідачам перешкоди у користуванні будинком суду не надано.

Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, враховуючи, що відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та малолітні ОСОБА_6 , 2007 р. н., та ОСОБА_6 , 2011 р. н., тривалий час не проживають у належному позивачу та третій особі на праві спільної часткової власності житловому будинку без поважних причин, добровільно припинили спільне проживання з позивачем, а також те, що їхня реєстрація у цьому будинку порушує права ОСОБА_1 як співвласника будинку вільно розпоряджатися цим майном на власний розсуд, останньою заявлено вимогу про припинення права користування (сервітуту) відповідачів належним їй майном, суд дійшов висновку, що позов ґрунтується на вимогах закону та підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76, 81, 89, 206, 259, 263 - 265 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Визнати ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Визнати ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду через Броварський міськрайонний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники справи, які не були присутні у судовому засіданні під час ухвалення судового рішення, мають право подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Дутчак І. М.