ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«10» березня 2020 року

м. Харків

справа № 644/6979/19-ц

провадження № 22ц/818/1893/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Хорошевського О.М., Яцини В.Б.

за участю секретаря - Колосовської А.Р.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи - Комунальне підприємство «Жилкомсервіс» Харківської міської ради, Індустріальний районний відділ у м. Харкові Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, Харківська міська рада, представник третьої особи - Артамонов О.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Харківської міської ради на заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2019 року в складі судді Бугера О.В.

в с т а н о в и в:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Комунальне підприємство «Жилкомсервіс» Харківської міської ради, Індустріальний районний відділ у м. Харкові Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, Харківська міська рада, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що квартира АДРЕСА_1 надана згідно ордеру № 159, серія В, від 11 серпня 1992 року сім`ї з чотирьох осіб: йому як основному наймачу, його колишній дружині ОСОБА_4 , дочці ОСОБА_4 від першого шлюбу - ОСОБА_2 та їхній спільній дочці ОСОБА_3 . Квартира двокімнатна, не приватизована.

Зазначив, що 14 січня 2003 року шлюб між ним та ОСОБА_4 розірвано, після чого вона виїхала з вказаної квартири та знята з реєстраційного обліку.

Вказав, що на теперішній час в квартирі зареєстровані він, його дочка ОСОБА_3 та дочка колишньої дружини ОСОБА_2 , однак обидві відповідачки вже тривалий час не мешкають за зазначеною адресою.

Зазначив, що ОСОБА_2 створила нову сім`ю та залишила спірну квартиру у січні 2010 року, а ОСОБА_3 виїхала у січні 2017 року. З того часу у квартирі вони не проживають, житлом не цікавляться, оплату за користування житлом та комунальними послугами не проводять, у витратах по утриманню житла участі не беруть.

Вказав, що перешкод у проживанні відповідачкам він не чинив, житло залишено ними добровільно.

Зазначив, що він є пенсіонером, знаходиться у тяжкому матеріальному стані, вимушений сплачувати за комунальні послуги, виходячи із кількості осіб, що зареєстровані у квартирі, тоді як фактично вони вже тривалий час у ній не мешкають без поважних причин, що призводить до накопичення у нього боргів та перешкоджає йому в оформленні субсидії.

Просив визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено; визнано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з заочним рішенням суду Харківська міська рада подала апеляційну скаргу, в якій просила заочне рішення суду - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Зокрема, вважала, що факт не проживання відповідачок понад встановлені строки у спірному житловому приміщенні не доведено належними, допустимими та достатніми доказами; що спірна квартира не приватизована, та обов`язком територіальної громади в особі Харківської міської ради є збереження житлової площі за тимчасово відсутнім наймачем; що немає доказів, які б встановлювали причини відсутності відповідачок у спірній квартирі, наприклад, відомостей із закладів соціального захисту населення щодо визнання їх непрацездатними, знаходження їх в установі соціальної допомоги чи перебування у місцях обмеження чи позбавлення волі, а також не надано інформації щодо місця роботи відповідачок, виїзду їх за кордон тощо; що позивачем не складено і не надано до суду акт про не проживання відповідачок у спірній квартирі понад 6 місяців; що судом не з`ясовано наявність оголошень про виклик відповідачок; що визнання відповідачок такими, що втратили право користування житловим приміщенням, порушує їх конституційне право на житло.

25 лютого 2020 року від Індустріального районного відділу у м. Харкові Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області надійшло клопотання, у якому Індустріальний районний відділ у м. Харкові Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області просив не залучати його до розгляду як третю особу, яке залишено без задоволення, оскільки він залучений як третя особа ще під час розгляду справи судом першої інстанції та на стадії апеляційного перегляду справи не може бути виключений зі складу учасників справи.

26 лютого 2020 року до суду апеляційної інстанції надійшов відзив ОСОБА_1 на апеляційну скаргу Харківської міської ради, у якому він вважав її безпідставною, а заочне рішення суду - законним та обґрунтованим. Вказав, що відповідачки протягом тривалого часу не мешкають у спірній квартирі, він не спілкується з ними навіть за телефоном. Зазначив, що ним надані докази того, що відповідачки не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними, не утримуються в установах виконання покарань, не перетинали державний кордон, а також надано суду акт про не проживання відповідачок у квартирі за підписами сусідів. Зазначив, що суд першої інстанції неодноразово викликав відповідачок шляхом публікації оголошення на сайті. Вказав, що відповідачки зареєстровані у квартирі, однак не беруть участі в утриманні житла та оплаті комунальних послуг, що покладає на нього надмірний тягар та призводить до накопичення боргів.

В судове засідання учасники справи не з`явилися. Матеріали справи містять відомості про належне повідомлення учасників справи. Судові повістки на адресу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за місцем їх реєстрації повернулися до суду апеляційної інстанції без вручення з відміткою «адресат відсутній», що не перешкоджає розгляду справи відповідно до частини 1 статті 131 ЦПК України.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог закону, обставин справи, судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Харківської міської ради необхідно залишити без задоволення, заочне рішення суду - залишити без змін.

Заочне рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що відповідачки без поважних причин не проживають у спірній квартирі понад шість місяців, отже, вимоги позивача підлягають задоволенню.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що спірна двокімнатна квартира АДРЕСА_1 , що знаходиться на балансі КП «Жилкомсервіс», не приватизована.

Як вбачається зі спеціального ордера №159, серія В, від 11 серпня 1992 року, квартира АДРЕСА_1 надана ОСОБА_1 на родину з чотирьох осіб на підставі спільного рішення адміністрації та Харківського домобудівного комбінату №1 від 11 серпня 1992 року №10. Склад родини: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 - дружина, ОСОБА_5 - дочка, ОСОБА_3 - дочка (а. с. 12).

ОСОБА_1 з 21 листопада 1986 року перебував у шлюбі з ОСОБА_6 , який розірвано 14 січня 2013 року (а. с. 8, 10).

ОСОБА_1 зареєстрований у вказаній квартирі з 16 червня 1993 року, що підтверджується копією його паспорта (а. с. 8).

Згідно довідок про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб (довідок про склад сім`ї) від 30 травня 2019 року та 29 серпня 2019 року на теперішній час у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (а. с. 14, 28).

Із акту обстеження квартири АДРЕСА_1 від 16 липня 2019 року за підписами сусідів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , що мешкають у квартирі АДРЕСА_2 вбачається, що у двокімнатній ізольованій квартирі загальною площею 27,15 кв м проживає лише ОСОБА_1 , що зареєстрований у ній. Також в квартирі зареєстрована ОСОБА_2 , яка мешкала в квартирі до січня 2010 року, після чого добровільно залишила житло; перешкод в проживанні їй не чинилось; та ОСОБА_3 , дочка ОСОБА_1 , яка мешкала в квартирі до січня 2017 року, після чого створила власну родину та добровільно виїхала з квартири; перешкод в проживанні їх не чинилось. У квартирі наявне лише майно ОСОБА_1 (а. с. 20).

Із відповіді Індустріального відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області від 08 липня 2019 року №63аз/119-66/01 вбачається, що за період з січня 2017 року від ОСОБА_3 , 1987 року народження, та за період з січня 2010 року від ОСОБА_2 , 1981 року народження, звернень щодо перешкоджання їм в проживанні за адресою: АДРЕСА_3 , не надходило (а. с. 18).

Як вбачається з відповіді Комунального підприємства «Жилкомсервіс» від 22 липня 2019 року за №11312/2/07-05 за період з січня 2017 року по липень 2019 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1 ; із заявами щодо перешкоджання проживанню за вказаною адресою не звертались (а. с. 19).

Із відповіді Комунального некомерційного підприємства «Міська поліклініка №9» Харківської міської ради від 16 жовтня 2019 року №1651 вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що зареєстровані за адресою АДРЕСА_3 , декларацію про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу з лікарями даного закладу не укладали, їхні медичні картки в реєстратурі закладу відсутні; надати інформацію стосовно звернень за медичною допомогою заклад не має можливості (а. с. 47).

З відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України №0.184-36101/0/15-19-вих. від 15 жовтня 2019 року вбачається, що відомостей про перетинання державного кордону України у період з 01 січня 2018 року по 11 жовтня 2019 року громадянами України ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в базі даних не виявлено (а. с. 48).

Із інформації Північно-східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції від 06 грудня 2019 року за №22/2.5-9866-Гв19 вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в установах виконання покарань Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції в період з січня 2010 року не утримувалась та не утримується на даний час. Також повідомлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в установах виконання покарань Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції за період з січня 2017 року не утримувалась та не утримується на даний час (а. с. 119).

Як вбачається з відповідей Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Індустріального району Харківської міської ради від 18 листопада 2019 року за № 10-29/8446/4-07/19 та 04 грудня 2019 року за №10-29/9157/4-07/19 в управління відсутня інформація щодо визнання ОСОБА_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_3 , в період з січня 2010 року недієздатною або обмежено дієздатною, а також встановлення відносно зазначеної особи опіки або піклування. Також, в управлінні відсутня інформація щодо визнання ОСОБА_3 , зареєстрованої за вказаною адресою в період з січня 2017 року недієздатною або обмежено дієздатною, а також встановлення щодо зазначеної особи опіки або піклування (а. с. 115, 121).

ОСОБА_1 сплачує за надання комунальних послуг щодо спірної квартири, які нараховуються з урахуванням трьох зареєстрованих осіб, що підтверджується наданими ним копіями квитанцій за 2017-2019 роки (а. с. 94-97).

Заборгованість ОСОБА_1 як наймача по квартирній платі станом на 01 вересня 2019 року складає 3267,44 грн при місячному нарахуванні 185,53 грн, що підтверджується листом Комунального підприємства «Жилкомсервіс» від 16 серпня 2019 року № 14210/2/07-05 (а. с. 13).

Наявність у ОСОБА_1 заборгованості зі сплати комунальних послуг також підтверджується довідкою про нарахування житлово-комунальних послуг, квитанцією про нарахування комунальних послуг з розрахунку на трьох зареєстрованих осіб, з якої вбачається, що станом на червень 2019 року щодо спірної квартири наявний борг за опалення 52 048,71 грн, за квартплату 3232,02 грн, за холодну воду 21 072,03 грн, за газопостачання 5828,18 грн, вивіз сміття 2593,18 грн (а. с. 16, 17). Згідно квитанції станом на 12 листопада 2019 року щодо спірної квартири наявний борг за опалення 55 160,50 грн, за квартплату 2198,03 грн, за холодну воду 22 972,19 грн, за газопостачання 6216,60 грн, вивіз сміття 2945,23 грн (а. с. 93).

ОСОБА_1 є пенсіонером за віком, що підтверджується копією пенсійного посвідчення № від 03 жовтня 2017 року (а. с. 9). З довідки Індустріального об`єднаного управління ПФУ м. Харкова від 11 листопада 2019 року № 7382 вбачається, що пенсія ОСОБА_1 у жовтні 2019 року склала 1590,12 грн (а. с. 92).

З наданих медичних висновків та виписок вбачається, що ОСОБА_1 перебуває на обліку лікаря-офтальмолога, кардіолога, невропатолога, ревматолога, має низку хвороб та потребує обстеження і лікування (а. с. 98-103).

Із пояснень свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_7 , які допитані у судовому засіданні в суді першої інстанції вбачається, що відповідачки не проживають в спірній квартирі тривалий час, а саме, ОСОБА_2 , - з січня 2010 року, ОСОБА_3 - з січня 2017 року.

У червні 2019 року ОСОБА_1 вже звертався до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Комунальне підприємство житлово-комунальних послуг Харківської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, однак ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 19 червня 2019 року його позовну заяву повернуто (а. с. 11).

Як вбачається з положень статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Як зазначено у статті 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, які передбачено законом.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (пункт 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод). Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom), заява № 19009/04, п. 50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v.Ukraine») заява № 30856/03, п. 41.

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому, чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням фактичних обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів.

Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому, при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року, справа № 490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18; Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2018 року, справа № 760/13113/14-ц, провадження № 61-30912св18.

Вказане відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Як вбачається з матеріалів справи спірна квартира належить до комунальної власності територіальної громади міста Харкова, не приватизована. На теперішній час у ній зареєстровані ОСОБА_1 , його дочка ОСОБА_3 та дочка його колишньої дружини від першого шлюбу ОСОБА_2 .

Шлюб між ОСОБА_1 та його дружиною ОСОБА_4 розірвано у 2003 році, після чого вона виїхала зі спірної квартири та у ній не зареєстрована. ОСОБА_2 не мешкає у квартирі з січня 2010 року, а ОСОБА_3 - з січня 2017 року, що підтверджується актом мешканців будинку та показаннями свідків.

Відомості про те, що відповідачки цікавляться спірним житлом, збереженням з ним будь-якого зв`язку, або дані про те, що вони звертались до правоохоронних органів або суду щодо захисту своїх прав та інтересів, відсутні.

Наявність поважних причин, з якими чинне законодавство України пов`язує можливість збереження житлового приміщення за відповідачками, судом також не встановлено.

Колегія суддів вважає, що акт мешканців будинку та показання свідків щодо не проживання відповідачок у спірній квартирі більш шести місяців, відсутність даних про перешкоджання їм у праві користування квартирою є належною правовою підставою для задоволення позову.

За таких умов, встановивши, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не проживають у спірній квартирі тривалий час, а саме з 2010 року та з 2017 року відповідно, яку залишили добровільно, витрат на її утримання не несуть, до правоохоронних органів щодо захисту своїх прав чи інтересів або з позовом про усунення перешкод у користуванні спірним приміщенням (вселення) до суду не звертались, врахувавши, що причини їх відсутності понад шість місяців у спірній квартирі є неповажними, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для визнання їх такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням.

Зазначене відповідає позиції Верховного Суду, викладеній у постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 листопада 2018 року, справа №643/11611/16-ц, провадження №61-27411св18.

Судом апеляційної інстанції не встановлені будь-які докази, що спростовують висновки суду першої інстанції та є підставою для відмови у позові.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що спірна квартира не приватизована, та обов`язком територіальної громади в особі Харківської міської ради є збереження житлової площі за тимчасово відсутнім наймачем, є безпідставними.

За змістом статті 30 Закону України «Про місцеве самоврядування» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать облік громадян, які відповідно до законодавства потребують поліпшення житлових умов; розподіл та надання відповідно до законодавства житла, що належить до комунальної власності; вирішення питань щодо використання нежилих приміщень, будинків і споруд, що належать до комунальної власності.

Збереження житлової площі за наймачами не відноситься до обов`язків органів місцевого самоврядування, оскільки стосується реалізації особистих житлових прав особи. Оскаржуваним судовим рішенням права та інтереси Харківської міської ради як власника майна не порушені.

Посилання Харківської міської ради щодо того, що факт не проживання відповідачок понад встановлені строки у спірному житловому приміщенні не доведено належними та достатніми доказами, не можуть бути прийняті до уваги, виходячи з наступного.

За змістом статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення по справі.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У нормах матеріального права, якими врегульовано спірні правовідносини, не встановлено обмежень щодо засобів доказування, якими можуть бути підтверджені факти, що входять до предмета доказування у справі.

За таких умов, відсутні підстави вважати надані позивачем докази неналежними. Той факт, що відповідачки не проживають у спірній квартирі, підтверджується актом сусідів, що не є заінтересованими особами у справі, а також відомостями з уповноважених органів щодо відсутності звернень ОСОБА_2. та ОСОБА_3 до Комунального підприємства «Жилкомсервіс» та правоохоронних органів із заявами щодо перешкод у проживанні в квартирі, до медичного закладу за адресою реєстрації. Зазначені докази у їх сукупності та взаємозв`язку дають суду підстави дійти висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Твердження апеляційної скарги щодо ненадання доказів, які б встановлювали причини відсутності відповідачок у спірній квартирі, зокрема, відомостей із закладів соціального захисту населення щодо визнання їх непрацездатними, знаходження їх в установі соціальної допомоги чи перебування у місцях обмеження чи позбавлення волі, а також інформації щодо місця роботи відповідачок, виїзду їх за кордон тощо; що позивачем не складено і надано до суду акт про не проживання відповідачок у спірній квартирі понад 6 місяців не можуть бути взяті до уваги, оскільки матеріали справи містять відповідний акт, складений за участі сусідів позивача, а також відомості щодо відсутності даних про обмеження відповідачок у дієздатності, виїзду їх за кордон, відбування покарання.

Крім того, коло поважних причин не проживання у житловому приміщенні є необмеженим та не може бути заздалегідь передбачено позивачем.

Незважаючи на зазначення в апеляційній скарзі про ненадання відповідних доказів, Харківська міська рада з клопотанням про витребування вказаних відомостей для обґрунтування своїх заперечень на позовну заяву не зверталась, відповідні відомості суду надано не було, отже, висновки суду першої інстанції не спростовано.

За таких умов, доводи апеляційної скарги щодо того, що відповідачки можливо з поважних причин не проживають за вказаною адресою не доведені, за своїм змістом є лише припущеннями апелянта.

Водночас, за змістом статті 71 ЖК УРСР відсутність за місцем проживання понад шість місяців з поважних причин є підставою для продовження судом строку збереження житла за наймачем за заявою відсутнього. Проте, з боку відповідачок таких заяв не надходило та відповідних причин поважності своєї відсутності ними не надано.

Доводи апеляційної скарги Харківської міської ради щодо того, що судом не з`ясовано наявність оголошень про виклик відповідачок, спростовуються матеріалами справи, які містять оголошення про виклик відповідачок у судове засідання від 31 жовтня 2019 року (а. с. 55, 56).

Крім того, згідно вимог частини 11 статті 128 ЦПК України до суду викликаються через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме. Тоді як у даному разі зареєстроване місце проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 суду відомо.

Разом з тим, згідно з пунктом 3 частини 3 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Враховуючи, що у даному разі апеляційну скаргу подано Харківською міською радою, а не ОСОБА_2 чи ОСОБА_3 , відповідне обґрунтування щодо неналежного повідомлення відповідачок не є підставою для скасування судового рішення.

Посилання Харківської міської ради щодо того, що визнання відповідачок такими, що втратили право користування житловим приміщенням, порушує їх конституційне право на житло, за відсутності даних, що вони внаслідок ухвалення оскаржуваного судового рішення втратили своє єдине житло, є безпідставними.

При цьому, судова колегія звертає увагу на те, що відповідачки не позбавлені права на перегляд та оскарження заочного рішення суду першої інстанції у передбаченому законом порядку або звернення до суду з власним позовом про захист своїх житлових прав, якщо вважатимуть їх порушеними.

Виходячи з вищевикладеного, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що заочне рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а заочного рішення суду - без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Харківської міської ради - залишити без задоволення.

Заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 11 березня 2020 року.