Миколаївський районний суд Одеської області
Справа№ 508/151/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2020 року Миколаївський районний суд Одеської області

в складі: головуючого - судді Парія І.О.

за участю: секретаря Товт Т.В.

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в с.м.т. Миколаївка справу за позовом ОСОБА_1 до Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області про визнання права власності на спадкове майно за заповітом.

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області про визнання права власності на спадкове майно за заповітом.

Позивач ОСОБА_1 у підготовче судове засідання не з`явився, надав суду письмову заяву в якій просить суд розглянути справу в його відсутності, позовні вимоги підтримав (а.с.24).

Представник відповідача у підготовче судове засідання не з`явився, від нього надійшла до суду заява, в якій він просить справу розглянути в його відсутність, позовні вимоги визнав (а.с.23).

Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

У відповідності до ч.ч. ст. 1,2,3 ст. 200 ЦПК України у підготовчому засіданні суд постановляє ухвалу (ухвали) про процесуальні дії, що необхідно вчинити до закінчення підготовчого провадження та початку судового розгляду справи по суті.

2. За результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про:

1) залишення позовної заяви без розгляду;

2) закриття провадження у справі;

3) закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

3. За результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Отже суд вважає, що є передбаченні чинним законодавством підстави для розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області про визнання права власності на спадкове майно за заповітом у підготовчому судовому засіданні.

Вивчивши матеріали справи суд вважає, що заявлені вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер дід позивача ОСОБА_2 свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 видане виконавчим комітетом Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області 08 червня 2011 (а.с.9).

Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина яка складається з права довічного успадковуваного володіння землі розміром 1,68 га, яка розташована на території Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області, яка надана для ведення особистого підсобного господарства, відповідно до рішення Стрюківської сільської ради народних депутатів Миколаївського районну Одеської області Української РСР від 06.03.1992 №б/н, що підтверджується державним актом на право довічного успадковуваного володіння землею та копією заповіту від 24 травня 2011 року (а.с.11-15).

Для прийняття спадщини позивач звернувся до державної нотаріальної контори з питання видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 1.68 га, розташовану в адміністративних межах Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області після померлого ОСОБА_2 , але нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину на вищевказану земельну ділянку площею 1.68 га, у зв`язку з відсутністю документів, що посвідчують право власності спадкодавця на це майно. Від спадщини позивач не відмовився, фактично своєчасно, протягом шести місяців прийняв спадщину так як звернувся до нотаріальної контори про прийняття спадщини у встановлений законом строк, зберігає Державний акт на право довічного успадковуваного володіння землею та має заповіт (а.с.10).

Відповідно до частини першої статті 50 Земельного кодексу Української РСР (у редакції закону від 18 грудня 1990 року N 561-ХІІ) громадянам Української РСР, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, що ґрунтується переважно на особистій праці та праці членів їх сімей, надаються за їх бажанням у довічне успадковуване володіння або в оренду земельні ділянки, включаючи присадибний наділ.

Статтею 55 Земельного кодексу Української РСР (у редакції закону від 18 грудня 1990 року N 561-ХІІ) передбачено, що у разі смерті громадянина, який вів селянське (фермерське) господарство, право володіння земельною ділянкою передається одному із спадкоємців. При цьому перевага в успадкуванні права володіння земельною ділянкою надається одному із членів селянського (фермерського) господарства - одному із подружжя, дітей, батьків, родичів, які проживали і вели разом із спадкодавцем господарство.

Відповідно до Постанови Верховної Ради Української РСР від 05 грудня 1990 року №511 "Про вирішення питань, повязаних із правом власності на землю" громадянам надавалися земельні ділянки для ведення селянського й особистого підсобного господарства, садівництва, будівництва та обслуговування жилих будинків, задоволення інших потреб, передбачених законом, у довічне успадковуване володіння.

Земельним кодексом Української РСР (у редакції закону від 18 грудня 1990 року N 561-XII) також передбачалось право громадян на довічне успадковування володіння землею, а Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 березня 1991 року № 889 "Про форми державних актів на право володіння або користування землею і Положення про порядок надання і вилучення земельних ділянок", які втратили чинність, затверджено форму державного акта на право довічного успадковуваного володіння землею та умови надання такого права.

З введенням в дію 15 березня 1992 року Земельного кодексу Української РСР надання такого права не передбачалось, але підпунктом другим пункту 5 Постанови Верховної Ради Української РСР від 18 грудня 1990 року № 562 "Про порядок введення в дію Земельного кодексу української РСР" зазначено, що громадяни, підприємства, установи і організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію цього Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування.

Відповідно до пункту 8 Постанови Верховного Ради України від 13 березня 1992 року № 2200-ХП "Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі" громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до Земельного кодексу України.

Крім того, Рішенням Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року №5-рп визнано неконституційним та таким, що втратив чинність з дня ухвалення, пункт 6 Постанови Верховної Ради Української РСР від 18 грудня 1990 року № 563 "Про земельну реформу" яким було визначено, що громадяни, підприємства, установи й організації, які мають в користуванні земельні ділянки, надані їм до введення у дію Земельного кодексу Української РСР, повинні до 15 березня 1994 року оформити право власності або право користування землею. Після закінчення вказаного строку, раніше надане їм право користування земельною ділянкою втрачається. Згідно з Постановою Верховної Ради України від 17 лютого 2004 року № 1492 дію вказаного пункту продовжено до 01 січня 2008 року. Проте Рішенням Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року №5-рп зазначений вище пункт визнано неконституційним та таким, що втратив чинність з дня ухвалення зазначеного рішення.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

У відповідності зі ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Позивач ОСОБА_1 від спадщини не відмовився, фактично своєчасно прийняв спадщину, так як звертався до нотаріальної контори про прийняття спадщини у встановлений законом строк, зберігає Державний акт на право довічного успадковуваного володіння землею та маю заповіт.

Виходячи з наведеного, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області про визнання права власності на спадкове майно за заповітом необхідно задовольнити.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 12, 19, 77, 81, 200, 258, 259, 263, 268 ЦПК України , суд -

В И Р І Ш И В:

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , право власності на довічне спадкове володіння та користування земельною ділянкою розміром 1.68 га., згідно державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею, виданого на підставі рішення Стрюківської сільської Ради народних депутатів Миколаївського району Одеської області Української РСР від 6.03.1992 №б/н, розташованої на території Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області для ведення особистого підсобного господарства, що залишилась після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , в порядку успадкування за заповітом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку, безпосередньо до Одеського апеляційного суду Одеської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

У відповідності до ч.1 ст.273 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя: І.О.Парій