ПОСТАНОВА

Іменем України

04 грудня 2020 року м. Кропивницький

справа № 404/3436/18

провадження № 22-ц/4809/1359/20

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Голованя А.М. (головуючий, суддя-доповідач), Карпенка О.Л., Мурашка С.І.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 30 жовтня 2019 року у складі судді Іванової Н.Ю.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2018 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову посилався на те, що відповідач підписав договір б/н від 20.11.2007, відповідно до якого отримав кредит у розмірі 6000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

20.11.2007 між сторонами було підписано довідку про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна GOLD-клуб» 30 днів пільгового періоду.

ОСОБА_1 підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між ними Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом в заяві.

Зазначає, що банк, щодо встановлення та зміни кредитного ліміту, керувався п. 3.2, п. 3.3 умов та правил надання банківських послуг, де зазначено, що клієнт дає свою згоду, про встановлення кредитного ліміту за рішенням банку, клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (збільшити або зменшити) кредитний ліміт.

Банк свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості і зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, в результаті чого на 30 квітня 2018 року має заборгованість в розмірі 30465 грн 71 коп, яка складається з наступного: 5477 грн 15 коп заборгованість за кредитом, 19730 грн 88 коп заборгованість по процентам за користування кредитом, 3330 грн 74 коп заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн штраф (фіксована частина), 1426 грн 94 коп штраф (процентна складова).

Позивач просив стягнути суму боргу та сплачений судовий збір в розмірі 1762,00 грн.

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 30 жовтня 2019 року позов АТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором б/н від 20.11.2007 року 5477,15 грн та 345,36 грн судового збору.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що у заяві позичальника, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру та не зазначено процентну ставку. Крім того зазначена анкета не містить і строку повернення кредиту (користування ним).

Банк, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, посилається на витяг з тарифів обслуговування кредитних карт та витяг з умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПРИВАТБАНК», як є невід`ємною частиною договору укладеного між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та відповідачем. Однак, матеріали справи не містять підтверджень, що саме з цими витягом з тарифів та витягом з умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» відповідач був ознайомлений та погодився з ними, підписуючи анкету-заяву.

Судом також було досліджено заяву відповідача про застосування строків позовної давності, однак суд дійшов висновку, що позивачем строк позовної давності не пропущено.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погоджуючись із рішенням суду АТ КБ «ПРИВАТБАНК» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні частини заборгованості за процентами та неустойкою та ухвалити в цій частині нове рішення, задовольнивши позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, що рішення суду в частині відмови у стягненні заборгованості по процентам, неустойки та штрафів прийняте без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі та з порушенням норм процесуального і матеріального права.

Позивач також посилається на те,що в анкеті-заяві від 20.11.2007 року сторони погодили розмір відсоткової ставки 2,5% на місяць із розрахунку 360 днів у році.

В даному випадку відповідачем також було підписано довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, Голд-клуб» в якій зазначено базова відсоткова ставка.

Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, місцевий суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту, враховуючи передбачений договором розмір відсотків.

Вважає, що суд першої інстанції порушив порядок, встановлений для вирішення питання, допустив однобічність та неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні, фактичним обставинам справи, не встановив дійсних прав та обов`язків сторін, які випливають з кредитного договору.

Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи

05 жовтня 2020 року надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому ОСОБА_1 заперечує щодо доводів апеляційної скарги у повному обсязі.

Вважає, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК» пропустив строк позовної давності, оскільки вже починаючи з грудня 2010 року позивач фактично знав про своє порушене право, проте не заявляв про це, і саме з цього моменту починається перебіг позовної давності.

Суд першої інстанції встановив такі обставини

Судом встановлено, що між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 був укладений договір № б/н від 20 листопада 2007 року, згідно якого останній отримав кредит у розмірі 6000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Позивач зазначає, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Згідно з наданим банком розрахунком заборгованості за договором № б/н від 20 листопада 2007 року, заборгованість відповідача за вказаним договором станом на 30 квітня 2018 року становить 30465 грн 71 коп і складається із: заборгованості за тілом кредиту 5477 грн 15 коп, заборгованості по процентам за користування кредитом 19730 грн 74 коп, заборгованості за пенею та комісією 3330 грн 74 коп, а також штрафу відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. штраф (фіксована частина), 1426 грн 94 коп штраф (процентна складова).

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до положень ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не оскаржує рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову про стягнення тіла кредиту, а тому згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України в апеляційному порядку в цій частині рішення суду не переглядається.

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

З матеріалів справи вбачається, що 20 листопада 2007 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір кредиту б/н, відповідно до умов якого останній отримав кредит в розмірі 6000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява-анкета разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

У заяві позичальника від 20 листопада 2007 року сторони узгодили базову процентну ставку за кредитом на момент підписання договору в розмірі 2,5 % на місяць на залишок заборгованості.

Вказане не враховано судом першої інстанції під час вирішення питання щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованості по процентам за користування кредитом, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права.

З наданого АТ КБ «ПРИВАТБАНК» розрахунку заборгованості ОСОБА_1 убачається, що проценти за користування кредитом обраховані за ставкою 30% річних, тобто, 2,5% на місяць, що відповідає погодженим сторонами умовам кредитування (а.с. 5-7).

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Разом з тим, пред`являючи позов, банк на підтвердження своїх вимог, крім витягу з Умов та правил надання батьківських послуг в АТ КБ «ПРИВАТБАНК», також послався на довідку про умови кредитування від 29 листопада (а.с. 9), однак суд не може взяти до уваги зазначену довідку, як складову кредитного договору між сторонами, оскільки остання не містить дати підписання, а саме відсутнє зазначення року, в якому була підписана дана довідка.

Банк, пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути пеню, штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і проценти за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на витяг з Тарифів банку та витяг з Умов та правил надання батьківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті www.рrivatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Тарифів банку та витяг з Умов та правил надання батьківських послуг в ПриватБанку розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПРИВАТБАНК», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів) саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді справи, яка переглядається.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Вказаний правовий висновок висловлений Великою Палатою Верховного суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 .

Колегія суддів вважає, що у даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Отже, позивачем не надано належних і допустимих доказів того, що Умови, які є частиною договору про надання банківських послуг та з якими відповідач був ознайомлений станом на день укладення договору (20.11.2007 року) та Умови, долучені до позовної заяви, є однаковими.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення з відповідача заборгованості за пенею у розмірі 3 330,74 грн, а також за штрафами у розмірі 500 грн та 1 426,94 грн є обґрунтованим та таким, що узгоджується із вимогами чинного законодавства.

Стосовно застосування спливу строку позовної давності, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно з положенням ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Статтею 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Частинами 1 та 3 ст. 264 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

З наданої позивачем виписки про рух коштів ОСОБА_1 (а.с.62-65) вбачається, що після спливу строку дії картки, тобто з грудня 2010 року, відповідачем було перервано перебіг строку позовної давності здійсненими банківським операціями 15.03.2012, 06.11.2013, 13.12.2013, 16.01.2014, 24.02.2014, 21.03.2014, 31.05.2014, 12.07.2014, 30.08.2014, 29.11.2014, 28.01.2015, та 27.07.2015. Оскільки 27.07.2015 відповідачем було здійснено останню банківську операцію, то відповідно з цієї дати починається перебіг позовної давності.

Оскільки, після сплину строку дії картки, між сторонами продовжували дію договірні відносини,тому перебіг позовної давності почався заново. (а.с.76 зворот)

Вирішуючи питання про стягнення з відповідача нарахованих відсотків за користування кредитними коштами в період з 20.11.2007 по 30.04.2018, суд враховує наступне.

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

В ст. 252 ЦК України визначено, що строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

За змістом положень ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Цей строк починає спливати з моменту укладення договору, хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене, строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

Оскільки встановлені судом обставини свідчать про те, що кредитна лінія встановлена відповідачу на картковий рахунок, строк користування кредитними коштами безпосередньо пов`язаний зі строком дії картки.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача щодо невиконання боржником грошового зобов`язання після закінчення строку кредитування забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

До такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12.

Крім того, у поданому відзиві на апеляційну скаргу (а.с. 168) ОСОБА_1 визнав факт отримання кредитної картки із кінцевим терміном 30.11. 2010 рік.

Тому, позовні вимоги про стягнення нарахованих процентів за період з 01.12.2010 по 30.04.2018 роки суд вважає безпідставними, у зв`язку з чим не знаходить підстав для їх задоволення.

Таким чином, суд вважає доведеним право АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на стягнення нарахованих відповідачу відсотків за користування кредитними коштами станом до 30.11.2010 рік, тобто в межах строку дії кредитної картки, на яку встановлена кредитна лінія, що дорівнює 5100 грн (а.с. 5 зворот)

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина 1 статті 376 ЦПК України).

Враховуючи викладене, позов АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в частині вирішення вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за процентами підлягає частковому задоволенню в розмірі 5100 грн.

Судові витрати, понесені відповідачем, документально підтверджуються: за подачу позовної заяви в розмірі 2643,00 грн, за подачу апеляційної скарги в розмірі 2 400,00 грн (а.с. 1,154 ).

Оскільки апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» підлягає стягненню судовий збір в загальному розмірі 844 грн із розрахунку: 30 465,71 грн (заявлені вимоги) : 5100 грн (задоволені позовні вимоги) = 16,7% від 5043,00 грн сплаченого судового збору = 844.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

За таких обставин, відповідно до ст. 376 ЦПК України рішення суду в частині вирішення вимог про стягнення відсотків підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованості за процентами у розмірі 4855,76 грн. В іншій частині, що оскаржується, рішення суду має бути залишеним без змін.

Також, згідно положень ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь відповідача підлягає стягненню 844 грн в рахунок компенсації витрат зі сплати судового збору в суді першої та апеляційної інстанції пропорційно до задоволених вимог.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 30 жовтня 2019 року скасувати в частині вирішення вимог про стягнення відсотків.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором за процентами у розмірі 5100 грн, та 844 грн в рахунок компенсації витрат по сплаті судового збору.

В іншій частині, що оскаржується, рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 04 грудня 2020 року.

Головуючий суддя А.М. Головань

Судді О.Л. Карпенко

С.І. Мурашко