КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/5294/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Коліснику В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 27 січня 2020 року (суддя Таран Н.Г.) за заявою ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» про поновлення на роботі, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

встановила:

рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 6 червня 2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 19 грудня 2018 року, визнано незаконним та скасовано наказ ДП «Укрспирт» № 158-к від 17 липня 2017р. про звільнення ОСОБА_1 , поновлено його на посаді заступника директора ДП «Укрспирт», стягнуто з ДП «Укрспирт» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період з 10 липня 2017р. по 17 липня 2017р. в сумі 5 588грн 10коп., середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 249 229грн 26коп. Стягнуто з ДП «Укрспирт» на користь держави судовий збір в сумі 3 051грн 10коп. Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць, що складає суму 23 470грн.

9 січня 2020р. ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення за період з 6 червня 2018р. по 16 грудня 2019р. у сумі 429 166грн 08коп., посилаючись на те, що рішення суду відповідачем виконано лише 16 грудня 2019р.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 27 січня 2020 року заяву задоволено.

У поданій апеляційній скарзі ДП «Укрспирт» просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви.

Відповідач посилається на пропуск позивачем строку для звернення до суду із заявою про виплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, який встановлений законодавством у три місяці, коли працівник дізнався або повинен був

дізнатися про те, що його право порушене.

Також відповідач вважає, що судом порушені норми процесуального права, оскільки заява не відповідає вимогам статей 175, 177 ЦПК України та не оплачена судовим збором.

Відзив на апеляційну скаргу не надано.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, який підтримав апеляційну скаргу, пояснення позивача, який просив залишити судове рішення без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 6 червня 2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 19 грудня 2018 року, визнано незаконним та скасовано наказ ДП «Укрспирт» № 158-к від 17 липня 2017р. про звільнення ОСОБА_1 , поновлено його на посаді заступника директора ДП «Укрспирт», допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць, що складає суму 23 470грн.

Наказом № 232-к від 16 грудня 2019 року в.о. директора Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» Блескуна С.В. ОСОБА_1 поновлено на посаді заступника директора ДП «Укрспирт», наказано виплатити ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період з 10 липня 2017 року та 17 липня 2017 року та середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18 липня 2017 року по 6 червня 2018 року.

Задовольняючи заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що з вини відповідача відбулася затримка у виконанні рішення суду про поновлення позивача на роботі, що відповідно до ст. 236 КЗпП України є підставою для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду відповідає обставинам справи, наданим сторонами доказам та ґрунтується на нормах матеріального права.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

У пункті 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після проголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.

Проте, відповідачем рішення суду в частині негайного поновлення позивача на роботі виконано не було.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (частина друга статті 18 ЦПК України).

Стаття 236 КЗпП України передбачає, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі за змістом статті 236 КЗпП України слід вважати не видання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин негайно після проголошення судового рішення (висновок Верховного Суду України у постанові від 1 липня 2015 року у справі № 6-435цс15).

Отже, для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного для після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Судом встановлено, що після ухвалення рішення суду про поновлення позивача на роботі 6 червня 2018р. відповідач видав наказ про його поновлення на роботі тільки 16 грудня 2019 року, будь-яких пояснень причин затримки виконання рішення суду відповідачем надано не було, тому суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про затримку з вини відповідача виконання рішення суду та наявність підстав для стягнення середнього заробітку на підставі ст. 236 КЗпП України.

Судом першої інстанції середній заробіток обраховано з 6 червня 2018 року по 16 грудня 2019 року, що відповідає положенням ст. 236 КЗпП України.

Як вбачається з рішення Деснянського районного суду міста Києва від 6 червня 2018 року, судом встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача - 1 117грн 62коп.

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції дотримано вищезазначені норми та правильно обраховано середній заробіток за час невиконання відповідачем рішення суду про поновлення позивача на роботі.

Доводи апеляційної скарги не містять обґрунтування незаконності ухвали суду в частині розрахунку середнього заробітку.

Безпідставними вважає колегія суддів доводи апеляційної скарги про пропуск позивачем строку звернення до суду із даною заявою.

Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.

Так, частиною першою зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової

книжки.

Для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виконання рішення суду, фактично виконав рішення суду.

Відповідач видав наказ про поновлення позивача на роботі 16 грудня 2019 року, із заявою про виплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, ОСОБА_1 звернувся до суду 9 січня 2020 року, отже в межах тримісячного строку, встановленого ст. 233 КЗпП України.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом вимог ст. 175 та 177 ЦПК України, колегія суддів вважає безпідставними, так як вказані норми процесуального права визначають форму та зміст позовної заяви, а ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою у порядку ст. 236 КЗпП України, що не є позовною заявою і не передбачає сплату судового збору.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції повно з`ясовані обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права, не допущені порушення норм процесуального права, які б не призвели до неправильного вирішення справи, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» залишити без задоволення, ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 27 січня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 23 березня 2020 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк