Ухвала

24 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 753/4071/16-ц

провадження № 61-6930ск20

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 16 травня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 02 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Український страховий стандарт», ОСОБА_3 про стягнення коштів у порядку регресу,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з вимогами до ПрАТ СК «Український страховий стандарт» про стягнення коштів у порядку регресу у сумі 37 410 грн та до відповідача ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди у сумі 1 000 грн.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 30 січня 2017 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ПрАТ СК «Український страховий стандарт» у повному обсязі.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 16 травня 2017 року рішення Дарницького районного суду міста Києва від 30 січня 2017 року у частині відмови у задоволенні позову до відповідача ПрАТ СК «Український страховий стандарт» скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позовних вимог. Стягнуто з ПрАТ СК «Український страховий стандарт» на користь ОСОБА_2 у відшкодування у порядку регресу 21 073,28 грн та судовий збір у сумі 652,03 грн. В іншій частині рішення районного суду залишено без змін.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 02 березня 2020 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 30 січня 2017 року у вказаній справі закрито.

Суд апеляційної інстанції, виходив з того, що оскаржуване судове рішення жодним чином не стосується прав, інтересів та обов`язків ОСОБА_1 , а за відсутності підстав для скасування рішення суду першої інстанції, колегія апеляційного суду позбавлена процесуальної можливості змінити рішення Апеляційного суду міста Києва від 16 травня 2017 року у мотивувальній частині.

10 квітня 2020 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Апеляційного суду міста Києва від 16 травня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 02 березня 2020 року в зазначеній вище справі.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Предметом позову є стягнення коштів у порядку регресу та стягнення моральної школи, ціна позову у даній справі становить 38 410 грн, яка станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2102 х 100 = 210 200).

Обґрунтовуючи наявність підстав для відкриття касаційного провадження заявник покликається на підпункти «а», «б» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що судами проігнорована усталена судова практика, чим порушено формування єдиної правозастосовчої практики, а також особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи.

Доводи щодо порушення судами першої та апеляційної інстанцій, внаслідок ухвалення оскаржуваного рішення, формування єдиної правозастосовчої практики не дають підстав для відкриття касаційного провадження у справі відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки заявником не наведено даних щодо фундаментального значення цього питання.

Доводи касаційної скарги також не свідчать про наявність підстав, передбачених підпунктом «б» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки Апеляційний суд міста Києва 16 травня 2017 року ухвалив рішення по суті. Тобто у справі ухвалено остаточне рішення, у разі перегляду якого у касаційному порядку, відповідно до положень статті 400 ЦПК України Верховний Суд не здійснює переоцінку доказів у справі, не встановлює обставини, не може вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу.

Застосування критерію малозначності у цій справі є передбачуваним, судовий спір було розглянуто судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не навів інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.

Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - Суд) згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Суд вказує, що важко погодитись з тим, що Верховний Суд, у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять на розгляд до нього, зобов`язаний враховувати помилки, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього. Ухвалення іншого рішення могло б суттєво завадити роботі Верховного Суду і унеможливило б виконання Верховним Судом своєї особливої ролі. У практиці Суду вже підтверджувалося, що повноваження Верховного Суду визначати свою юрисдикцію не можуть обмежуватися у такий спосіб (п. 122 рішення у справі «Zubac v. Croatia» (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків не встановлено, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 16 травня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 02 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Український страховий стандарт», ОСОБА_3 про стягнення коштів у порядку регресу.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська