Постанова

Іменем України

19 березня 2020 року

м. Київ

справа № 623/2589/17-ц

провадження № 61-36385св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Сімоненко В. М.,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 29 січня 2018 року у складі судді Герцова О. М. та постанову апеляційного суду Харківської області від 12 квітня 2018 року у складі суддів: Коваленко І. П., Овсяннікової А. І., Сащенко І. С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, в якому просив визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову вказував, що 07 липня 2016 року між ним та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу належного йому житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_2 . При укладенні вказаного договору сторони домовились, що ОСОБА_3 продає йому свою квартиру, розташовану в АДРЕСА_1 .

31 січня 2017 року між ним та ОСОБА_3 досягнуто згоди про всі істотні умови договору купівлі-продажу квартири, однак при укладенні договору купівлі-продажу між сторонами не була дотримана форма договору. Фактично правочин обома сторонами повністю виконаний, відповідач отримала від нього кошти за квартиру, звільнила квартиру, передала ключі, зареєструвала його за вказаною адресою. В підтвердження домовленості відповідач видала власноручно написану розписку, в якій вказувала, що до вересня 2017 року оформить в нотаріальній конторі договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

Посилаючись на те, що ОСОБА_3 ухиляється від нотаріального посвідчення договору, ОСОБА_2 просив зобов`язати ОСОБА_3 укласти з ним договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 29 січня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин (аналогічною є правова позицію, викладена у постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року у справі за № 6-1288цс17).

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою апеляційного суду Харківської області від 12 квітня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що з наявної в матеріалах справи розписки від 31 січня 2017 року вбачається, що сторони в належній формі не досягли згоди з усіх істотних умов договору купівлі-продажу та відсутні підстави вважати вказану розписку договором купівлі-продажу. Матеріали справи не містять даних про волевиявлення сторін щодо надання розписці від 31 січня 2017 року, складеній ОСОБА_3 , сили попереднього договору.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_2 росить скасувати судові рішення та задовольнити позов, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що вони з відповідачем мали намір укласти договір міни його будинку на спірну квартиру відповідача, що було унеможливлено проживанням у квартирі малолітньої дитини. Тому вони домовилися укласти договір купівлі-продажу квартири. Фактично договір виконано, проте відповідач ухиляється від його нотаріального посвідчення.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої й апеляційної інстанцій

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

08 лютого 2020 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX (далі - Закон від 15 січня 2020 року № 460-IX).

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положеньЗакону від 15 січня 2020 року № 460-IX установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Суди установили, що відповідно до договору купівлі-продажу від 07 липня 2016 року житловий будинок з надвірними будівлями та земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_2 належить ОСОБА_3 .

В матеріалах справи міститься розписка ОСОБА_3 від 31 січня 2017 року, за якою ОСОБА_3 зобов`язується оформити договір купівлі-продажу на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 з громадянином ОСОБА_2 в строк до вересня 2017 року, а також зняти з реєстрації своїх родичів, які зареєстровані за цією адресою.

Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (частина перша статті 657 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України (тут і далі у редакції, чинній станом на 31 січня 2017 року) у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно з частиною другою статті 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним у судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України.

Суд погоджується з аргументованими висновками судів про відмову у задоволенні позову, оскільки на підставі доказів, поданих сторонами, що були належним чином оцінені, не встановлено факту безповоротного ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину та втрати можливості з будь-яких причин його посвідчити, що є обов`язковими умовами для визнання правочину дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України.

Крім того, згідно вимог частини 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становить умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності зі статті 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язуються передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Істотними умовами договору купівлі-продажу є умови про предмет та ціну.

Ціна товару це грошова сума, яка підлягає сплаті покупцем за одержану від продавця річ.

Відповідно до частини 1 статті 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Для визнання такого договору дійсним обов`язковою умовою, як і для будь якого іншого договору, є відповідність його змісту Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (частина 3 статті 209, частина 1 статті 203 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику.

Оцінивши надану позивачем розписку від 31 січня 2017 року суди дійшли висновку про те, що сторони в належній формі не досягли згоди з усіх істотних умов договору купівлі-продажу квартири, тому відсутні підстави вважати вказану розписку договором купівлі-продажу.

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості досліджувати докази та здійснювати їх переоцінку, а тому доводи касаційної скарги є безпідставними й не впливають на законність судових рішень у справі.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 29 січня 2018 року та постанову апеляційного суду Харківської області від 12 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

А. А. Калараш

В. М. Сімоненко