ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/419/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд в складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Корніюк А.П. (суддя - доповідач), П`єнти І.В., Талалай О.І.

секретар судового засідання Гриньової А.М.

за участю позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу №686/25217/16-ц за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «УкрСиббанк» на заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду від 03 жовтня 2019 року (суддя Приступа Д.І.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «УкрСиббанк», товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»» про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу.

Заслухавши доповідача, пояснення учасника справи та представника учасника справи, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 вказував, що 19 червня 2008 року між ним та ПАТ «УкрСиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №0. Позивач зазначив, що на момент укладення спірного договору у відповідача була відсутня індивідуальна ліцензія Національного банку України, яка б дозволяла використовувати іноземну валюту як засіб платежу при виконанні кредитного договору. ОСОБА_1 вказує, що банк свої зобов`язання не виконав, оскільки заяву про видачу кредиту позивач не підписував та грошових коштів не отримував. По факту зловживання та шахрайства внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0004547. Крім того, позивач зазначив, що 20 квітня 2015 року між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та ПАТ «УкрСиббанк» укладено договір факторингу №17, відповідно до якого право грошової вимоги до ОСОБА_1 перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія». Посилаючись на ст. ст. 203, 215, 227 ЦК України ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту та застави транспортного засобу№0 від 19 червня 2008 року, укладеного між позивачем та ПАТ «УкрСиббанк».

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 14 вересня 2017 року позовну заяву ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк», ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу залишено без розгляду.

Ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 14 листопада 2017 року ухвалу Хмельницького міськрайонного суду від 14 вересня 2017 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 22 березня 2018 року по справі призначено судову почеркознавчу експертизу. На час проведення експертизи провадження у справі зупинено.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 10 травня 2018 року поновлено провадження по зазначеній справі.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 18 травня 2018 року конкретизовано питання, поставлені на вирішення судової почеркознавчої експертизи; направлено цивільну справу та матеріали кримінального провадження для проведення експертизи експертам. На час проведення експертизи провадження у справі зупинено.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 27 серпня 2018 року поновлено провадження по зазначеній справі.

Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 13 грудня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним договір про надання споживчого кредиту та застави транспортного засобу №0 від 19 червня 2008 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 .

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 08 квітня 2019 року скасовано заочне рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 13 грудня 2018 року за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк», ТОВ «Довіра та гарантія» про визнання недійсним договору.

Повторним заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 03 жовтня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним договір про надання споживчого кредиту та застави транспортного засобу №0 від 19 червня 2008 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 .

Не погоджуючись із цим рішенням суду, АТ «УкрСиббанк» оскаржило його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так на думку апелянта, суд першої інстанції неповно та неправильно з`ясував обставини, які мають значення для справи, а його висновки щодо відсутності у АТ «УкрСиббанк» на момент укладення спірного договору індивідуальної ліцензії Національного банку України на використання іноземної валюти, як засобу платежу при виконанні кредитного договору не відповідають дійсності. Апелянт вказує, що завірена копія Дозволу №75 (Банківської ліцензії), виданого Національним банком України була надана суду відповідачем до заперечення на позовну заяву, проте судом ця обставина до уваги не була взята, що стало підставою для ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення у справі. Банк вважає, що у суду не було законних підстав для визнання Договору споживчого кредиту та заставу транспортного засобу недійсним, оскільки оспорюваний Договір, Додаткові угоди №1, №2 та Додатки №2, №3 від 19.06.2008 року до нього підписані особисто позивачем і останній, визнаючи даний факт, здійснював погашення кредитної заборгованості за вказаним договором. Зважаючи на викладене, апелянт просить суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»» погоджується із доводами апеляційної скарги, оскільки вважає, що судом першої інстанції було неправильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права, а його висновки не відповідають фактичним обставинам справи. Відповідач зазначає, що оспорюваний позивачем кредитний договір відповідає усім вимогам законодавства та підлягає до виконання, а поданням позову про визнання договору недійсним ОСОБА_1 намагається ухилитись від взятих на себе цивільно-правових зобов`язань та в такий спосіб уникнути відповідальності. Тому представник ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» просить апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати як незаконне.

Позивач та його представник апеляційну скаргу підтримали з підстав у ній наведених.

Представники відповідачів до суду не з`явилися, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Колегія суддів, заслухавши позивача та його представника, суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

У відповідності до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

В зв`язку із неповним з`ясуванням судом першої інстанції обставин справи, що мають значення для справи; невідповідністю висновків суду щодо обґрунтованості позовних вимог; неправильним застосуванням судом норм матеріального права (ст. ст. 192, 203, 215, 227 ЦК України) та недотримання положень ст. 89 ЦПК України судове рішення підлягає до скасування із постановленням нового судового рішення.

Так, задовольняючи позов, суд першої інстанції прийшов до висновку, що наявні підстави для визнання оспорюваного кредитного договору від 19.06.2008 року, що укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 недійсним з підстав відсутності у банку ліцензії на використання іноземної валюти. Суд також виходив з того, що Банком не виконано зобов`язань за кредитним договором, а ОСОБА_1 заяву про видачу кредиту не підписував та кошти не отримував, що також є підставою для задоволення позовних вимог.

Однак, з такими висновками судова колегія не погоджується, виходячи із наступного.

Встановлено, що 19 червня 2008 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № НОМЕР_1 , відповідно до п. п. 1.1, 1.2.2. якого банк зобов`язується надати позичальнику, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти в сумі 33377 доларів США та сплатити плату за кредит в порядку і на умовах, зазначених Договором не пізніше 18 червня 2015 року (т. 1 а.с. 33-37).

20 квітня 2015 року між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» укладено Договір факторингу №17, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором, що укладений між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія».

За положеннями частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до вимог статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення сторонами вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93, який діяв на момент укладення договору), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.

У статті 5 Декрету № 15-93 визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.

Згідно статті 1 Декрету № 15-93 комерційні банки не входять до категорії «резидентів» та «нерезидентів» та змістом вказаного Декрету не передбачено обов`язку банку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу іноземної валюти в позику.

Крім того, 09 лютого 2019 року Декрет № 15-93 втратив чинність у зв`язку із введенням в дію Закону України «Про валюту і валютні операції», за змістом частини першої статті 9 якого банки надають банківські та інші фінансові послуги, якщо вони є валютними операціями, на підставі банківської ліцензії.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18), постановах Верховного Суду від 14 червня 2018 року (провадження №61-20228св18), від 05 вересня 2019 року (провадження № 61-26810св18).

Встановлено, що Національним банком України було видано акціонерному комерційному інноваційному банку «УкрСиббанк» банківську ліцензію №75 від 24 грудня 2001 року на право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність», серед яких передбачено право здійснювати операції з валютними цінностями. Невід`ємною частиною ліцензії є дозвіл №75-2 від 19 листопада 2002 року з додатком, в якому наведено перелік операцій, які має право здійснювати акціонерний комерційний інноваційний банк «УкрСиббанк» з валютними цінностями (т. 1 а.с. 43-44, т. 2 а.с. 95-96).

Також встановлено, що при укладенні 19 червня 2008 року спірного кредитного договору сторонами було досягнуто згоди з усіх його істотних умов та визначено: валюту кредитування, суму кредиту, процентну ставку за користування ним і порядок повернення кредиту, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору.

Судова колегія вважає, що ОСОБА_1 , підписавши оспорюваний договір, що підтверджується висновком експерта №1.1-0097:18 від 15.08.2018 року засвідчив, що він погодився з його умовами і своєї згоди на укладення договору не відкликав.

Таким чином, з урахуванням відсутності законодавчої заборони на вираження у договорі грошових зобов`язань в іноземній валюті та згоди позивача саме на такі умови оскаржуваного кредитного договору, відсутні підстави для визнання оспорюваного договору з підстав ст. 227 ЦК України недійсним.

Також, на думку судової колегії, відсутні підстави для визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0 від 19 червня 2007 року з підстав не отримання позичальником ОСОБА_1 кредитних коштів, адже згідно п. 1 5 цього ж договору визначено, що Банк надає Позичальнику кредит шляхом зарахування кредитних коштів на рахунок Позичальника № НОМЕР_2 у Банку, код Банку (МФО) 351005 і доказів, що кредитні кошти не були зараховані Банком на зазначений рахунок позивачем в порушення вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України надано не було.

Разом з тим, оскільки кредитний договір є укладеним з моменту досягнення його сторонами в письмовій формі згоди з усіх істотних умов договору, а дії щодо отримання грошей з поточного рахунку Позичальника стосуються його виконання, а не укладення, тоді як правове значення для вирішення питання про визнання кредитного договору недійсним має додержання його сторонами вимог закону саме при його укладенні, а не виконанні, тому не може бути визнано недійсним оспорюваний договір із зазначених підстав.

З огляду на вищенаведене, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є такими, що заслуговують на увагу. Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Тому, керуючись ч. 1 ст. 141 ЦПК України підлягають до стягнення із ОСОБА_1 на користь позивача судові витрати, понесені останнім про подачі апеляційної скарги (платіжне доручення № від 22.01.2020 року) в розмірі 826 грн. 80 коп. (551 грн. 20 коп. (судовий збір, що підлягав сплаті при поданні позовної заяви) * 150%).

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк» задовольнити.

Заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду від 03 жовтня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РРНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Акціонерного товариства «УкрСиббанк» (місцезнаходження: вул. Андріївська, 2/12, м. Київ, 04070, ) судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 826 грн. 80 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 23 березня 2020 року.

Судді А.П. Корніюк

І.В. П`єнта

О.І. Талалай