Справа № 462/6383/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2020 року м.Львів

Залізничний районний суд м. Львова в складі: головуючої - судді Румілової Н.М., при секретарі Шиманської Я.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Таксомбанк», третя особа ОСОБА_2 , про визнання кредитного договору недійсним,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 2.09.2015 року звернулась до суду з позовом, в якому зазначила, що 20 серпня 2008 року між ВАТ «Електрон Банк», правонаступником якого є ПАТ «ФОЛЬКСБАНК», правонаступником якого с ПАТ «ВіЕс Банк» та нею було укладено Кредитний договір № KF51658. Згідно умов Кредитного договору, Банк зобов`язався надати Позичальнику грошові кошти в сумі 90 000,00 дол. США з кінцевим строком погашення кредиту 18.08.2023 року. 18 грудня 2012 р. між Банком та Позичальником укладено Додаткову угоду №4 до Кредитного договору, згідно якої змінено графік здійснення платежів по Кредитному договору. Вважає, що Кредитний договір KF51658 від 20 серпня 2008 року суперечать чинному законодавству, укладений з порушенням її прав як споживача фінансових послуг , у зв`язку з чим вважає, що такий договір повинен бути визнаний недійсним. Під час укладення Кредитного договору Позивачем було оплачено послуги щодо проведення незалежної оцінки предмету іпотеки. В той же час, у Кредитному договорі, укладеному між сторонами, не зазначена інформація, передбачена ч. 4 ст. II Закону України «Про захист прав споживачів» та п.п. 3.3, 3.4 Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та загальну сукупну вартість кредиту (така інформація в цифровому Важенні обов`язково мала бути зазначена в Кредитному договорі). Так, в Додатку № І (Графік погашення заборгованості по кредиту) відсутня будь-яка інформація стосовно вартості послуг за оцінку майна, переданого в іпотеку, не вказано орієнтовну сукупну вартість кредиту у відсотковому та грошовому вираженні, детальний розпис загальної сукупної вартості кредиту. Відповідач в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, ані перед, ані в час укладення Кредитного договору не поінформував її в письмовій формі про наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов`язаннями споживача, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; тип відсоткової ставки; орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням відсоткової ставки за кредитом. Крім того, у Кредитному договорі зобов`язання позивача, як позичальника, було виражене в іноземній валюті, а саме в доларах США. Проте у відповідача, на момент укладення Кредитного договору з позивачем, була відсутня індивідуальна ліцензія, видана Національним банком України на використання іноземної валюти при здійсненні платежів за вказаним Договором. Просить суд визнати недійсним Кредитний договір № KF51658 від 20 серпня 2008 року, укладений між ВАТ Електрон Банк», правонаступником якого є ПАТ «ФОЛЬКСБАНК», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕсБанк», та ОСОБА_1 .

У зв`язку з правонаступництвом, що виникло з 16 жовтня 2018 року за рішенням Національного Банку України №728-рш від 30.10.2018 року відбулася заміна відповідача по справі ПАТ «ВіЕс Банк» на Акціонерне товариство «ТАКСОМБАНК».

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи була попереджена належним чином, причина неявки суду невідома.

Представник позивача ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був попереджений належним чином, надав письмове клопотання про розгляд справи без його участі.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, надав письмове клопотання про розгляд справи без його участі, просив у позові відмовити.

Третя особа ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був попереджений належним чином, причина неявки суду невідома.

Суд, дослідивши докази по справі в їх сукупності, приходить до наступного.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Судом встановлено, що 20 серпня 2008 року між позивачем ОСОБА_1 та ВАТ «Електро банк» був укладений Кредитний договір № KF51658 про надання грошових коштів в сумі 90000 доларів США строком на 15 років (п.1.1 Договору). Позичальник зобов`язується повернути банку суму кредиту та сплатити проценти за користування кредитом у строки та в порядку, передбачених кредитним договором. Позичальник зобов`язується починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту, здійснювати повернення кредиту щомісячно частинами в сумі не менше 5000,00 дол.США в термін не пізніше останнього робочого дня місяця. Останній платіж сплачується в розмірі залишку заборгованості по кредиту в термін не пізніше 18.08.2023року(п.1.2 Договору). Процент за користування кредитом встановлюється в розмірі 13.5% річних (п.1.3. Договору).

Відповідно до п.10.5 підписанням даного кредитного договору позичальник підтверджує, що повністю розуміє значення своїх дій і керує ними, розуміє всі умови цього кредитного договору, свої права та обов`язки за цим кредитним договором і погоджується з ними.

Позивачем ОСОБА_1 не заперечувалось, що нею було отримано від банку грошові кошти в валюті та в розмірі, що визначений в договорі.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У відповідності до положень статей 626-628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору с умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до положень статей 1048-1052 ЦК України істотними умовами є мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору.

За змістом положень ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 20.08.2008 року) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі зокрема про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо. У договорі про надання споживчого кредиту зазначається у тому числі детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача.

Відповідно до спірного договору під час його укладення сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; ОСОБА_1 на час укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови; кредитор надав позичальнику документи, які пер укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту; кредитного договору містять повну інформацію щодо умов кредитування: розміру про ставки, порядку її нарахування; переліку, розміру й бази розрахунку комісій та неустойки; періоду внесення платежів; порядку зарахування сплачених коштів.

З огляду на правила дії законів у часі недодержання вимог статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», які внесені 22 вересня 2011 року, не може бути підставою для визнання нікчемними умов кредитного договору, укладеного 20 серпня 2008 року до набрання чинності цих змін.

Суд не приймає до уваги ствердження позивача, що кредитний договір не відповідає вимогам законодавства та порушує її права, як споживача кредитних послуг, зокрема, і що при укладанні кредитного договору банком не було надано повної орієнтовної вартості кредиту та в ньому відсутні відомості детального розпису загальної в кредиту, а також не надання Банком окремого письмового документу з детальним розписом загальної вартості Кредиту для споживача та графіку погашення заборгованості, не є підставою для визнання кредитного договору недійсним.

Посилання позивача, що перед укладенням договору про надання споживчого йому не надано інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість є підставою для задоволення позову, оскільки суб`єкт господарювання відлові частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідальність, встановлену статями 15 і 23 цього Закону, яка не передбачає наслідком визнання договору недійсним.

Згідно ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Як визначено в умовах Кредитного договору, укладеного між сторонами, договір було укладено в іноземній валюті (доларах США), проте діючим законодавством України не передбачений стабільний курс долару США по відношенню до національної валюти України -гривні.

Суд не приймає до уваги доводи позивача про те, що при укладенні кредитного договору позичальник не був попереджений про валютні ризики, вважає їх є необґрунтованими, оскільки укладаючи спірний до іноземній валюті, сторони брали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що встановленого валютного курсу не настане.

Позивач при укладанні Кредитного договору в іноземній валюті погодився щодо його істотних умов, зокрема, надання кредиту в іноземній валюті - доларах США та повернення коштів, відповідно до офіційного курсу долара по відношенню до національної валюти-гривні.

Крім того, суд вважає, що укладаючи Кредитний договір будь-яка сторона повинна була уважно з`ясувати, на яких умовах він укладається, а тому з власної ініціативи на момент отримання коштів визначити для себе правила подальшої поведінки.

Валютні ризики самі по собі не є підставою для визнання недійсним укладеного договору.

Зростання курсу долара США - валюти кредиту, за загальним правилом, не може бути підставою для визнання договору недійсним, оскільки у позичальника існувала можливість передбачити в момент укладення Кредитного договору зміни курсу гривні по відношенню до долара США, виходячи з динаміки зміни курсів валют з моменту введення в обіг національної валюти - гривні та її девальвації й можливість отримання кредиту в національній валюті.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові від 30 березня 2012 №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» визначив, що у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року N 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв`язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору (пункт 11 Постанови).

З огляду на вищезазначене суд не вбачає підстав для задоволення позову. Суд вважає, що у позові слід відмовити, сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірних договорів. Підстави для визнання спірного договору недійсним відсутні.

Судові витрати згідно до вимог ст.141 ЦПК суд покладає на позивача.

Керуючись ст.ст. 2, 10,11, 12, 13, 81, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У позові ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Таксомбанк», третя особа ОСОБА_2 , про визнання кредитного договору недійсним відмовити.

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду через Залізничний районний суд м. Львова шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Повний текст рішення складений 18.03.2020 року.

Суддя: Н.М.Румілова