Дата документу 09.12.2020 Справа № 337/1349/16-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №337/1349/16 Головуючий у 1 інстанції Кучерук І.Г.
Провадження № 22-ц/807/3438/20 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Крилової О.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_2 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 14 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Самчук Тетяна Валеріївна, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Якіб`юк Юлія Арсенівна, Приватне акціонерне товариство «Київський страховий дім», ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Самчук Т,В., приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Якіб`юк Ю.А., ПрАТ «Київський страховий дім», ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння.

В обґрунтування позову зазначала, що вона є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 16.06.2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Малишевою Людмилою Євгенівною, та зареєстрованого в реєстрі за № 1865.

Наприкінці січня 2016 року, вона дізналася про те, що квартира без її дозволу, відома та участі, проте від її імені, була відчужена за нотаріально посвідченим договором на користь невідомої їй ОСОБА_4 .

Так, 21.12.2015 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Самчук Тетяною Валеріївною було нотаріально посвідчено договір купівлі-продажу реєстраційний номер 516, нібито укладений між нею та ОСОБА_4 відносно квартири АДРЕСА_2 .

Через три тижні квартира була повторно відчужена, шляхом наступного продажу.

Так 13.01.2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Якіб`юк Юлією Арсенівною, зареєстрований в реєстрі за № 44.

Останні декілька років в квартирі позивачка не проживала, оскільки мешкала разом зі своїм сином за адресою реєстрації: АДРЕСА_3 .

З пропозицією придбати квартиру до позивача ніхто ніколи не звертався, жодній особі позивач власну квартиру до продажу не пропонував та для огляду не надавала, ніяких зобов`язань з приводу квартири позивач на себе не приймав, в заставу (іпотеку) її не передавав.

30.01.2016 року правоохоронними органами розпочато досудове розслідування у кримінальному проваджені, за фактом вчинення невстановленими особами відносно позивача кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України.

В процесі проведення слідчих дій було встановлено, що 21.12.2015 року невідомі особи використовуючи підроблені правовстановлюючі документи на Квартиру, зокрема підроблений договір купівлі-продажу від 16.06.2000 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Малишевою Л.Е. (реєстровий № 1865), та підроблене реєстраційне посвідчення ОП ЗМБТІ від 17.06.2000 року про реєстрацію права власності на квартиру за позивачем, а також підроблений паспорт громадянина України на ім`я позивача серія НОМЕР_1 виданий Заводським РВ УДМС України в Запорізькій області 03.09.2013 року, та підроблений дублікат картки про присвоєння позивачу ідентифікаційного номеру від 13.11.2012 року, здійснили без участі (за відсутності) позивача відчуження (продаж) належної останньому на праві власності квартири на користь ОСОБА_4 , заволодівши в такий спосіб нерухомим майном.

Просила суд визнати недійсним договір від 21.12.2015 року купівлі-продажу квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Самчук Тетяною Валеріївною, реєстраційний номер 516, витребувати від ОСОБА_5 на її користь квартиру.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 14 вересня 2017 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , оформлений 21.12.2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Самчук Тетяною Валеріївною, реєстраційний номер 516.

Витребувано від ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, особа яка не брала участі у справі, проте вважає, що оскаржуваним рішенням суд вирішив питання про його права, свободи, інтереси та обов`язки - ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, незастосування норми матеріального права, які у даній справі підлягають застосуванню, та порушення норми процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що 29.09.2001 року між ним та ОСОБА_5 , від якої було витребувано квартиру АДРЕСА_2 , було укладено шлюб. На момент придбання спірної квартири вони знаходилися в зареєстрованому шлюбі, та ним як чоловіком покупця надавалася згода на придбання квартири, тому оскаржуваним рішенням порушені і його права.

Вважає, що рішення суду про витребування квартири від добросовісного набувача ОСОБА_5 є незаконним та підлягає скасуванню.

ОСОБА_3 надала суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 своє майно не відчужувала, а воно вибуло з власності не з її волі, а за правочином вчиненого на підставі підроблених документів тому позивач, має право витребувати це майно від добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 16.06.2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Малишевою Людмилою Євгенівною, та зареєстрованого в реєстрі за № 1865, ОСОБА_3 належить на праві власності квартира за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 14.01.2016 року, встановлено, що згідно до копії договору купівлі-продажу від 16.06.2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Малишевою Л.Є., копії витягу з реєстру прав власності не нерухоме майно, копії реєстраційного посвідчення, копії технічного паспорту, ОСОБА_3 є власником квартира АДРЕСА_2 (т.2 а.с. 26-28).

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 21.12.2015 року, ОСОБА_3 продала квартиру ОСОБА_4 та договір посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Самчук Тетяною Валеріївною, за реєстраційним номером 516.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 13.01.2016 року, ОСОБА_4 продала квартиру ОСОБА_5 та договір посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Якіб`юк Юлією Арсенівною, та зареєстрований в реєстрі за номером 44.

30.01.2016 року, за зверненням ОСОБА_3 , до єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002072, внесені відомості за фактом заволодіння шахрайським шляхом, невстановленими особами, квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно висновку експерта №314п від 18.08.2016 року, за судовою експертизою, договору купівлі-продажу квартири від 21.12.2015 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 , призначеної в рамках кримінального провадження № 0002072, підпис в графі «Продавець» договору купівлі-продажу квартири від 21.12.2015 року, виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою.

Відповідно до висновку експерта №311п від 22.09.2016 року, за судовою експертизою, документів наданих при укладанні договору купівлі-продажу квартири від 21.12.2015 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 , призначеної в рамках кримінального провадження № 0002072, основне зображення, машинописний текст, підпис від імені ОСОБА_8 , відбиток круглої печатки «Орендне підприємство № 3» в реєстраційному посвідчення ОП «ЗМБТІ» від 17.06.2000 року про реєстрацію права власності на квартиру - виконані струменеві - крапельним способом із застосуванням кольорово - копіювальної розмножувальної техніки; відбиток круглої гербової печатки, підпис від імені приватного нотаріуса, короткий цифровий запис «1865», серійний номер АВІ № 089564 та відбиток круглої печатки «Орендне підприємство № 3» в договорі купівлі - продажу квартири від 16.06.2000 року, виконані струменеві-крапельним способом із застосуванням кольорово - копіювальної розмножувальної техніки.

З постанови про залучення особи у якості потерпілого від 06.05.2016 року, вбачається, що ОСОБА_5 залучена потерпілою за кримінальним провадженням № 0002072 від 02.07.2015 року.

Положеннями статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції проте, що відчуження ОСОБА_5 спірної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , було здійснено ОСОБА_4 , яка зареєструвала право власності на це нерухоме майно на підставі договору купівлі-продажу квартири від 21.12.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Самчук Тетяною Валеріївною, за реєстраційним номером 516. Даний договір було оформлено від імені ОСОБА_3 .

Положеннями статті 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За приписами ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Так, судом першої інстанції з наданих суду письмових доказів, а саме матеріалів висновку експерта №314п від 18.08.2016 року, висновку експерта №311п від 22.09.2016 року, за судовою експертизою в рамках кримінального провадження № 0002072, сумніватися у достовірності яких у суду немає підстав, встановлено, що ОСОБА_3 не підписувала договір купівлі-продажу квартири від 21.12.2015 року з ОСОБА_4 , та правочин було вчинено на підставі підроблених документів.

Крім того, встановлено, що паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_3 - серія НОМЕР_1 виданий Заводським РВ УДМС України в Запорізькій області 03.09.2013 року(т.1 а.с. 159), відповідно до довідки Заводського РВ УДМС України в Запорізькій області не належить ОСОБА_3 , паспорт належить ОСОБА_9 (т. 1 а.с. 232). Дублікат картки про присвоєння ОСОБА_3 ідентифікаційного номеру НОМЕР_2 від 13.11.2012 року(т.1 а.с. № 160), відповідно до довідки наданої Відділеним у Хортицькому районі м. Запоріжжя Запорізької ОДПІ Головного управління ДФС у Запорізькі області, не надавався(т.1 а.с. № 231).

Умовами чинності правочину є дотримання ряду вимог, відповідно до положень ст. 203 ЦК України, якими, в тому числі, є те, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а також волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що спірний договір купівлі-продажу квартири від 21.12.2015 року був укладений без волевиявлення ОСОБА_3 , при його підписанні не дотримано вимог ст.203 ЦК України.

Згідно роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про визнання правочинів недійсними» слід виходити з того, що визнання правочинів недійсним можливе і в інших випадках порушення правочином особистих або майнових прав суб`єктів цивільного права, навіть якщо для них не встановлені спеціальні правила визнання правочинів недійсними.

За приписами ст. 330 ЦК України визначено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно п. 3 ч.1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Враховуючи те, що ОСОБА_3 своє майно не відчужувала, а воно вибуло з власності не з її волі, а за правочином вчиненого на підставі підроблених документів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивач, має право витребувати це майно від добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України. Належне волевиявлення особи, що продала майно добросовісному набувачеві, не є підставою для відмови власнику у позові про витребування майна у цього набувача. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.

За приписами статей 317, 319 ЦК України визначено, що саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року у справі №6-1цс15.

Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Вказане узгоджується з постановою постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 р. у справі № 6-95цс13.

Згідно постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 10 червня 2015 р. у справі № 6-348цс15, витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

В апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що його не було залучено до участі в розгляді справи в суді першої інстанції, чим порушені його права, оскільки на момент придбання його дружиною ОСОБА_5 спірної квартири, а також станом на момент ухваленні рішення у цій справі він та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі. Тому вважає, що спірна квартира є його спільною сумісною власністю разом з ОСОБА_5 .

Колегією суддів відхиляються вказані доводи скаржника з огляду на те, що в суді першої учасники цієї справи не заявляли суду клопотання про необхідність залучити ОСОБА_1 до участі у цивільній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. З доводів апеляційної скарги вбачається, що скаржник був обізнаний про розгляд цієї цивільної справи в суді першої інстанції, проте не звертався до суду з заявою про залучення його до участі в розгляді справи. крім того, дружина скаржника, відповідач у справі ОСОБА_5 рішення суду не оскаржувала та не заявляла в суді першої інстанції клопотання про залучення її чоловіка до участі у справі.

За приписами ст. 34 ЦПК України (в редакції чинній на момент розгляду справи в суді першої інстанції, суд не був зобов`язаний самостійно, за власною ініціативою, залучати до участі у цивільній справі будь-яких осіб в якості третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору.

В апеляційній скарзі скаржник посилається, як на підставу для скасування рішення суду, на постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 13.09.2019 р. по цивільній справі № 645/4220/16-ц.

Колегія суддів відхиляє вказані доводи скаржника з тих підстав, що посилання на вказану позицію Верховного Суду є повністю безпідставним, а правовідносини, які були предметом розгляду Касаційного цивільного суду у справі № 645/4220/16-ц повністю відрізняються від обставин цієї цивільної справи, яка є предметом перегляду в апеляційному суді.

У справі, що переглядається, договір відчуження квартири, укладений від імені ОСОБА_3 з ОСОБА_4 укладався від імені законного власника, тобто Позивача, чиє право власності на квартиру було зареєстроване в установленому Законом порядку. На відміну від заповіту, який можна перевірити шляхом отримання необхідної інформації чи копії, нотаріуси позбавлені можливості перевіряти справжність документів, що посвідчують особистість. Крім того, нотаріуси не є фахівцями з питань перевірки справжності чи наявності підробок у правовстановлюючих документах. Нотаріуси використовують записи в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Ані Закон України «Про нотаріат», ані Інструкція з питань здійснення нотаріальних дій нотаріусами України не вимагають від нотаріусів України ретельної перевірки документів, що надаються для вчинення правочинів, на рівні криміналістичної експертизи почерку, підписів та способу виготовлення документів. Таким чином, згідно з законодавством України, в умовах відчуження нерухомого майна від імені правомірного власника нотаріуси не є тим рівнем гарантій, які можуть з високим ступенем достовірності встановити наявність підробок документів.

В подальшому, жодний державний чи комунальний орган не проводив перевірку документів для реєстрації права власності на квартиру, а отже другий рівень гарантій був взагалі відсутній.

На відміну від обставин, викладених в справі «ALENTSEVA v. RUSSIA, № 31788/06, § 72 -77, ЄСПЛ, від 17.11.2016 p.», набуття Відповідачами права власності на квартиру не збіглось у часі з досудовим розслідуванням і судовим розглядом кримінального правопорушення щодо викрадення квартири у Позивача.

Навпаки, практично одразу ж після укладення спірного договору від 21.12.2015 p., тобто вже 30.01.2016 р., за заявою ОСОБА_3 було відкрите кримінальне провадження № 0002072, почалось досудове розслідування, в межах якого на спірну квартиру був накладений арешт.

Тобто, після виявлення злочину у вигляді шахрайських дій влада своєчасно відреагувала на неправомірне викрадення власності ОСОБА_3 . Таке реагування має наслідком вирок суду по кримінальній який набрав законної сили. Але викрадення квартири на момент відкриття кримінального провадження вже було завершено.

Конструкція, за якої законний власник втрачає майно і сам, будучи потерпілим від злочину, змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на законного власника індивідуальний та надмірний тягар. Не може законний власник відповідати у зв`язку бездіяльністю правових механізмів, спеціально призначених для витребування майна від добросовісного набувача на користь законного власника у прямо передбачених Законом випадках.

Обставини справи, що переглядаються апеляційним судом, відрізняються від фактичних обставин, які були предметом розгляду в цивільній справі № 645/4220/16-ц, на яку посилається скаржник в апеляційній скарзі.

Відповідно до постанови від 13.09.2019 р. по цивільній справі № 645/4220/16-ц, встановлення факту родинних відносин між позивачем і спадкодавцем та визнання права власності в порядку спадкування за законом на спірну квартиру відбулось лише 02.06.2016 р. В той же час, укладення договору на відчуження квартири мало місце вже 29.03.2016 p., тобто хоча і майже через рік після смерті спадкодавця, але до визнання за спадкоємцем права власності в порядку спадкування за законом на спірну квартиру. Це свідчить про те, що позивач в цивільній справі № 645/4220/16-ц ставився до належної йому власності необережно, нерозумно, без розсудливо та безвідповідально.

В той же час, в цій цивільній справі, що переглядається апеляційним судом, право власності Позивача на спірну квартиру було зареєстровано у встановленому законодавством порядку, а викрадено була квартира лише шляхом підробки документів.

Крім того, у правовідносинах, які були предметом розгляду в цивільній справі № 645/4220/16-ц, не було розслідування кримінальної справи, судового розгляду та встановлення факту викрадення нерухомого майна вироком суду, який набрав законної сили.

На відміну від обставин, що розглядались в цивільній справі № 645/4220/16-ц, в цій цивільній справі, що переглядається апеляційним судом, має місце доведений у встановленому Законом порядку факт і склад злочину з викрадання квартири у Позивача шахрайським шляхом.

Крім того, колегією суддів встановлено, що Вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 28 лютого 2019 року визнано ОСОБА_5 потерпілою за вказаною кримінальною справою, а ОСОБА_4 та ( ОСОБА_6 є засудженими за вказаним вироком суду, тобто саме вони є тими особами, які здійснили викрадення майна, що належало на праві власності ОСОБА_3 . Таким чином, всі перелічені особи є учасниками кримінальної справи № 335/13969/17 і мають вказаний вирок суду.

Враховуючи фактичні встановлені обставини справи та наявний Вирок суду, колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи апеляційної скарги є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції.

Крім того, при зверненні до суду з апеляційною скаргою скаржником подано заяву про забезпечення позову у цій справі.

Разом з цим колегія суддів дослідивши матеріали справи дійшла висновку про відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення позову, оскільки підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 14 вересня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 14 грудня 2020 року.

Головуючий

Судді: