Справа № 129/2784/17
Провадження по справі № 2/129/40/2020
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"01" грудня 2020 р. Гайсинський районний суд Вінницької області

в складі головуючої судді Бондар О.В.

з участю секретаря Килівник Ю.С.,

позивача ОСОБА_1

представника позивача адвоката Човганюк А.М.,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача адвоката Луговського А.С.,

представника відповідача Кучеренка О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Гайсинської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним рішення 7 сесії 24 скликання Гайсинської міської ради від 24.12.2003 року «Про затвердження технічної документації, визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на землю», скасування державної реєстрації права власності на земельні ділянки, -

установив:

11.10.2017 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Гайсинської міської ради, в якому просив визнати за ним право спільної часткової власності на 15/50 частин земельної ділянки площею 0,1000 га кадастровий номер 110040030, призначеної для будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських споруд, яка розташована в АДРЕСА_1 , залишити за ОСОБА_3 право спільної часткової власності на 27/100 частин зазначеної земельної ділянки, за ОСОБА_4 право спільної часткової власності на 43/100 частин зазначеної земельної ділянки. Свої вимоги мотивував тим, що відповідно до посвідченого приватним нотаріусом Гайсинського районного нотаріального округу (реєстраційний номер 1987) договору дарування частини житлового будинку від 24.12.2003 р., укладеним між ОСОБА_3 (даруватель) та ОСОБА_1 (обдарований), ОСОБА_1 є власником 15/50 частин житлового будинку АДРЕСА_1 ; 27/ НОМЕР_1 частин зазначеного житлового будинку належить відповідачу ОСОБА_3 , 43/100 частин відповідачу ОСОБА_4 . В липні 2017 р. між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 - батьком позивача, виник конфлікт, під час якого він від свого батька дізнався про те, що вся земельна ділянка, призначена для будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських споруд, належить відповідачам відповідно до державного акту, виданого 29.11.2005 р., до цього часу позивач вільно володів і користувався земельною ділянкою біля своєї частини будинку. Для отримання інформації про власників земельної ділянки в АДРЕСА_1 його представник адвокат Човганюк А.М. звернулася до Гайсинської міської ради із запитом, 28.08.2017 р. отримала відповідь, поінформувала ОСОБА_1 про те, що на підставі рішення 7 сесії 24 скликання від 24.12.2003 р. «Про затвердження технічної документації та видачу державних актів на право власності на землю» було затверджено технічну документації та видано 29.11.2005 р. державний акт на право спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,1000 га в АДРЕСА_1 . Вважав, що оскільки право власності на спірну земельну ділянку у відповідачів виникло після отримання ним права власності на 15/50 частин житлового будинку, то до списку співвласників земельної ділянки необхідно було включити і ОСОБА_1 , як співвласника житлового будинку.

7.03.2018 р. позивач змінив позовні вимоги, просив суд визнати недійсним рішення 7 сесії 24 скликання Гайсинської міської ради від 24 грудня 2003 р. «Про затвердження технічної документації та видачу державних актів на право спільної власності на землю», визнати недійсним та скасувати державний акт на право спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на земельну ділянку, виданий 29.11.2005 р., скасувати державну реєстрацію права спільної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на земельну ділянку кадастровий номер 110040030 в АДРЕСА_1 .

Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що передача земельної ділянки у власність здійснена Гайсинською міською радою з порушення його прав, як співвласника житлового будинку АДРЕСА_1 , в частині володіння, користування та розпорядження нерухомим майном та територією, необхідною для її обслуговування; спірна земельна ділянка на час оформлення договору дарування 24.12.2003 р. та реєстрації права власності на 15/50 частин житлового будинку 26.03.2004 р., земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок, перебувала у користуванні всіх трьох співвласників будинку, під час видачі оспорюваного ним державного акта мали бути враховані його інтереси і до списку співвласників земельної ділянки по АДРЕСА_1 необхідно було включити також і позивача ОСОБА_1 , за таких обставин вважає, що під час видачі оспорюваного ним державного акта не враховані інтереси позивача, як співвласника житлового будинку, а тому зазначене є підставою для визнання недійсним рішення 7 сесії 24 скликання Гайсинської міської ради від 24 грудня 2003 р. «Про затвердження технічної документації та видачу державних актів на право спільної власності на землю», визнання недійсним та скасування державного акту на право спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на земельну ділянку, виданий 29.11.2005 р., скасування державної реєстрації права спільної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на земельну ділянку кадастровий номер 110040030 в АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилася, відзиву не подавала, у поданій до суду заяві від 4.07.2018 р. щодо вирішення спору поклалася на розсуд суду.

Представник відповідача Гайсинської міської ради Кучеренко О.С. проти позову заперечив, вважав дії Гайсинської міської ради під час винесення рішення 7 сесії 24 скликання від 24 грудня 2003 р. «Про затвердження технічної документації та видачу державних актів на право спільної власності на землю» правомірними, оскільки технічна документація на спірну земельну ділянку виготовлялася до 24.12.2003 р., цього дня вона була затверджена сесією, договір дарування укладався теж 24.12.2003 р., на час укладення договору дарування на частину житлового будинку між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 даруватель не був власником земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, а лише її користувачем, жодних цивільно-правових угод щодо цієї земельної ділянки сторонами не укладалося, з будь-якими заявами з приводу зазначеною земельною ділянкою позивач до міської ради не звертався, тому під час винесення оскаржуваного рішення Гайсинська міська рада діяла відповідно до своїх повноважень і у спосіб, визначений законом.

Відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги не визнав, вважав їх безпідставними, в судовому засіданні дав пояснення про те, що даруючи своєму сину ОСОБА_1 15/50 частин житлового будинку, а також під час виготовлення та подання на розгляд сесії Гайсинської міської ради технічної документації (до укладення договору дарування від 24.12.2003 р.) не мав наміру порушити права позивача ОСОБА_1 , який достеменно знав ще з моменту укладення договору дарування 24.12.2003 р. та під час спільного за участю і позивача ОСОБА_1 оформлення документів для видачі державного акту до 29.11.2005 р. про те, що він не є співвласником земельної ділянки, хоча весь час нею безперешкодно користувався, проте у них до літа 2017 року були гарні родинні відносини, а після конфлікту син звернувся до суду. За таких обставин вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду, про що 12.02.2020 р. подав заяву, в якій просить суд відмовити в задоволенні позову з підстав пропущення позивачем строку позовної давності.

Представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Луговський А.С. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вважав позов безпідставним і таким, що не підлягає задоволенню, вважав, що позивачем невірно обрано спосіб захисту свого права на земельну ділянку для будівництва та обслуговування належних йому 15/50 частин житлового будинку; просив суд застосувати строк позовної давності звернення позивача до суду і відмовити в позові, оскільки позивач не просить суд поновити строк позовної давності та не наводить причин пропуску цього строку; ОСОБА_1 в судовому засідання суду пояснив, що йому відомо про існування державного акту на право власності на земельну ділянку в АДРЕСА_1 ще з 2005 року, навіть допомагав у його оформленні чоловіку своєї сестри ОСОБА_4 , сплачував у зв`язку з цим якісь платежі, тобто мав можливість знати про те, яким чином було оформлено право власності на спірну земельну ділянку в 2005 р., вважати себе співвласником земельної ділянки не мав юридичних підстав, оскільки не замовляв виготовлення технічної документації, не звертався до уповноважених державних органів від свого імені як співвласник житлового будинку.

З урахуванням позицій сторін, досліджених судом доказів, суд прийшов до наступного висновку.

Встановлено, що відповідно до посвідченого приватним нотаріусом Гайсинського районного нотаріального округу Савіцькою Ж.Й. договору дарування частини житлового будинку від 24.12.2003 р., реєстраційний номер 1987, укладеним між ОСОБА_3 (даруватель) та ОСОБА_1 (обдарований), ОСОБА_1 є власником 15/50 частин житлового будинку АДРЕСА_1 ; відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 3187772 26.03.2004 р. КП «Гайсинське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» зареєстровано право приватної власності на частку 15/50 будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 24.12.2003 р. (а.с.5-8).

Відповідно до рішення 7 сесії 24 скликання Гайсинської міської ради від 24 грудня 2003 р. «Про затвердження технічної документації та видачу державних актів на право спільної власності на землю» затверджено технічну документацію по видачі державних актів на право спільної власності на землю, зокрема, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в АДРЕСА_1 , для обслуговування жилого будинку 0,1000 га та для ведення особистого селянського господарства 0,0198 га. Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 818369, виданого 29.11.2005 р., ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є співвласниками земельної ділянки площею 0,1000 га в АДРЕСА_1 (а.с.4).

Відповідно до інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно від 28.08.2017 р. 27/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_3 , державну реєстрацію здійснено 26.03.2004 р., 43/100 частин належить на праві приватної власності ОСОБА_4 свідоцтва про право власності НОМЕР_2 від 20.11.2003 р. (а.с.16-19).

Відповідно до ст. 120 ЗК України ( в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди; при відчуженні будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку визначається згідно з договором оренди земельної ділянки; у разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких вона належала попередньому власнику; при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди; при переході права власності на будівлю або споруду до громадян або юридичних осіб, які не можуть мати у власності земельні ділянки, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташована будівля чи споруда.

Відповідно до ст.125 ЗК України ( в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин)право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

За правилами ст.126 ЗК України (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. Право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону.

У відповідності до ст.154,155 ЗК України (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування без рішення суду не мають права втручатись у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження належною йому земельною ділянкою або встановлювати непередбачені законодавчими актами додаткові обов`язки чи обмеження; органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування несуть відповідальність за шкоду, заподіяну їх неправомірним втручанням у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження земельною ділянкою. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним; збитки, завдані власникам земельних ділянок внаслідок видання зазначених актів, підлягають відшкодуванню в повному обсязі органом, який видав акт.

Відповідно до ст. 152 ЗК України (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків; захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно зі ст.377 ЦК України (в ред. 1963 р., чинного на час виникнення спірних правовідносин) якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Оскільки, на час укладення договору дарування 15/50 часток житлового будинку АДРЕСА_1 24.12.2003 р. ОСОБА_3 (даруватель) не був власником земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, то до ОСОБА_1 (обдарованого) відповідно до ст.377 ЦК України переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій розміщений будинок (частка), та частиною ділянки, яка необхідна для його обслуговування.

Оскаржуване рішення 7 сесії 24 скликання Гайсинської міської ради «Про затвердження технічної документації та видачу державних актів на право спільної власності на землю» від 24.12.2003 р., яким затверджено технічну документацію по видачі державних актів на право спільної власності на землю, зокрема, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в АДРЕСА_1 , для обслуговування жилого будинку 0,1000 га та для ведення особистого селянського господарства 0,0198 га, - винесено на підставі раніше поданої і виготовленої (до укладення договору дарування від 24.12.2003 р.) технічної документації щодо двох співвласників житлового будинку ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, на день винесення рішення не були порушені права позивача щодо користування спірною земельною ділянкою, оскільки він їх ще не набув, тому відсутні підстави для визнання зазначеного рішення незаконним та його скасування, як і виданого 29.11.2005 р. на підставі даного рішення органу місцевого самоврядування державного акту на право спільної сумісної власності на земельну ділянку за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , за відсутності будь-якого звернення позивача до органу місцевого самоврядування чи відділу земельних ресурсів про своє право на частку земельної ділянки відповідно до належної йому частки 15/50 у житловому будинку, то за таких встановлених обставин позовні вимоги є безпідставними і такими, що не підлягають задоволенню.

Зважаючи на право ОСОБА_1 , власника частки 15/50 у житловому будинку в АДРЕСА_1 , на частку земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку кадастровий номер 110040030 в АДРЕСА_1 ) відповідно до належної йому частки 15/50 у житловому будинку, то суд визнає вірним способом захисту порушеного права позивача звернення з позовними вимогами про визнання такого права.

Разом з тим, позивач звернувся до суду із позовом про визнання недійсним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, державного акту на право власності на землю, скасування державної реєстрації права власності на земельні ділянки поза межами позовної давності, про застосування якої заявив відповідач ОСОБА_3 (а.с. 114), виходячи із такого.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Доводи позивача про те, що строк позовної давності почав свій перебіг з липня 2017 р., коли він від свого батька ОСОБА_3 дізнався про те, що не є власником земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд за адресою АДРЕСА_1 , де розташована належна йому частина житлового будинку, а також в серпні 2017 р. від свого представника отримав відповідь Гайсинської міської ради про те, що зазначена земельна ділянка належить ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відповідно до державного акту від 29.11.2005 р., - суд відхиляє як необґрунтовані з огляду на таке.

Згідно зі статтею 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Як свідчать матеріали справи, звертаючись до суду 11 жовтня 2017 р. з позовом до відповідачів про визнання права спільної часткової власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, 15/50 частин якого належать позивачу на підставі договору дарування від 24.12.2003 р., стороною якого (обдарованим) він був, 24.12.2003 р. ОСОБА_1 достеменно був обізнаний про те, що його батьком ОСОБА_3 йому подаровано 15/50 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , а також про те, що співвласниками цього житлового будинку є його батько ОСОБА_3 та його рідна сестра ОСОБА_4 , щодо земельної ділянки для будівництва і обслуговування зазначеного житлового будинку жодних цивільно-правових угод ним не укладалося, з його пояснень в судовому засіданні він сам приймав участь у процедурі оформлення відповідачами права власності на земельну ділянку (отриманні державного акту, виданого 29.11.2005 р.), навіть сплачував необхідні платежі, отримував квитанції, що свідчить про можливість позивача ОСОБА_1 знати про порушення своїх прав і скористатись судовим способом їх захисту, починаючи з листопада 2005 року, оскільки винесенням незаконного на думку позивача Гайсинською міською радою рішення 7 сесії 24 скликання від 24.12.2003 р. (цього ж дня укладено договір дарування частини будинку між ОСОБА_3 (дарувателем) та ОСОБА_1 (обдарованим)) «Про затвердження технічної документації по видачі державних актів на право спільної власності на землю», яким затверджено технічну документацію ОСОБА_3 та ОСОБА_5 та отримання відповідачами незаконного на думку позивача державного акту про спільну сумісну власність обґрунтовувалась підстава позову у справі.

За таких обставин, суд відхиляє доводи позивача про початок перебігу строку позовної давності з липня 2017 року.

Під час розгляду справи та в самій позовній заяві позивач не заявляв про поважність причин пропуску позовної давності для звернення до суду із цим позовом, а навпаки, послідовно висловлював позицію про відсутність факту пропущення позовної давності.

Така ж правова позиція щодо застосування строку позовної давності як підстави для відмови у задоволенні позову Верховного Суду, викладена зокрема, в постановах від 11.11.2020 р. справа № 204/4089/15-ц, від 18.11.2020 р. справа № 569/6225/18.

На підставі викладеного, керуючись ст. 5, 10-13, 19, 76, 82, 141, 258, 259, 264, 265, 273 ЦПК України, -

вирішив:

В задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення; в разі проголошення вступної та резолютивної частини, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано; у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено судом 11.12.2020 р.

Суддя: