ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_______________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 березня 2020 року

м. Харків

справа №614/989/18

провадження №22-ц/818/2260/20

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря - Сізонової О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Першотравневої сільської ради Борівського району Харківської області, треті особи: Борівська державна нотаріальна контора Харківської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним та за позовом третьої особи, яка заявила самостійні вимоги щодо предмета спору: ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Першотравневої сільської ради Борівського району Харківської області, третя особа: Борівська державна нотаріальна контора Харківської області про приєднання до справи про розподіл спадкового майна, визнання спадкоємцем та встановлення строку для видачі свідоцтва про спадщину за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Борівського районного суду Харківської області від 16 січня 2020 року, постановлене під головуванням судді Гуляєвої Г.М., в залі суду в смт Борова Борівського району Харківської області (повний текст судового рішення складено 21 січня 2020 року), -

в с т а н о в и в:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Першотравневої сільської ради Борівського району Харківської області, треті особи: Борівська державна нотаріальна контора Харківської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним.

У січні 2019 року ОСОБА_2 , як третя особа, яка заявила самостійні вимоги щодо предмета спору, також подав до суду позов до ОСОБА_1 , Першотравневої сільської ради Борівського району Харківської області, третя особа: Борівська державна нотаріальна контора Харківської області про приєднання до справи про розподіл спадкового майна, визнання спадкоємцем та встановлення строку для видачі свідоцтва про спадщину.

Рішенням Борівського районного суду Харківської області від 16 січня 2020 року у задоволенні позовів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови їй у задоволенні позовних вимог, та ухвалити нове рішення, яким первісні позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; вказує, що заповіт, складений її матір`ю ОСОБА_5 09 листопада 2016 року, - є недійсним, оскільки спадкодавиця не могла без сторонньої допомоги читати і писати.

Голова Першотравневої сільської ради Борівського району Харківської області- ОСОБА_9 надав відзив на апеляційну скаргу, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , а рішення Борівського районного суду Харківської області від 16 січня 2020 року - залишити без змін. Зазначив, що позовні вимоги є недоведеними та безпідставними. Оспорюваний заповіт був складений зі слів ОСОБА_5 та записаний секретарем за допомогою технічних засобів у приміщенні Першотравневої сільської ради Борівського району Харківської області та особисто підписаний заповідачем з зазначенням про прочитання тексту заповіту вголос та власноручно підписано. На момент підписання заповіту спадкодавиця була дієздатною, могла самостійно підписати заповіт.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Рішення Борівського районного суду Харківської області від 16 січня 2020 року оскаржується лише в частині позовних вимог ОСОБА_1 , в частині позовних вимог ОСОБА_2 рішення суду не оскаржується та судом апеляційної інстанції не переглядається.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний заповіт відповідає вимогам законодавства, оскільки було дотримано обов`язкову нотаріальну форму, а сам правочин відповідає волі спадкодавця та направлений на реалізацію її права власності в частині розпорядження належним їй майном, оскільки був підписаний з доброї волі за власним бажанням та з власної ініціативи власноручно спадкодавцем. Жодних належних, достовірних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження обставин, на які ОСОБА_1 посилається як на підставу своїх вимог, останньою суду не надано. Тому відсутні підстави для визнання заповіту недійсним.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що 09 листопада 2016 року секретарем Першотравневої сільської ради Борівського району Харківської області Долбін Н.С. було посвідчено заповіт ОСОБА_5 , зареєстрованого в реєстрі за №73, за умовами якого остання на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: належне їй майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті, і на що вона за законом матиме право, вона заповідала своєму онукові ОСОБА_4 (а.с.48 т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла (а.с.14 т.1).

Позивачка ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_1 ) є донькою ОСОБА_5 (а.с.8-10 т.1).

Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилалася на те, що заповіт, складений її матір`ю ОСОБА_5 09 листопада 2016 року, - є недійсним. Вказувала, що вона є спадкоємицею першої черги після смерті її матері. 14 вересня 2007 року спадкодавиця склала заповіт на її ім`я на випадок своєї смерті. Проте в нотаріальній конторі її повідомили про те, що незадовго до своєї смерті ОСОБА_5 скасувала заповіт від 14 вересня 2007 року та склала новий заповіт на іншу особу. Позивачка вважає, що оспорюваний заповіт порушує її права як єдиного спадкоємця першої черги після смерті ОСОБА_5 . Крім того заповіт є недійсним, оскільки стан здоров`я її матері на момент складання заповіту був критичний, в зв`язку з похилим віком останні три роки мати скаржилася на втрату зору, писати і читати в окулярах не могла. У зв`язку з цим, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_5 09 листопада 2016 року.

Поняття заповіту визначено в статті 1233 ЦК України - заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

У відповідності до ч.1 ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Статтею 1235 ЦК України передбачено право заповідача на призначення спадкоємців. Так, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Згідно до ч.1 ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому.

Відповідно до ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним; за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини; у разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

Разом з тим, згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до вимог статей 215, 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

У пунктах 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 6 листопада 2009 року роз`яснено судам, що відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 ЦК України, тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК України, тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Таким чином, оспорюваний правочин є недійсним в силу визнання його судом, а нікчемний - в силу припису закону.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася на те, що оспорюваний заповіт є недійсним, оскільки за станом здоров`я та у зв`язку з похилим віком її мати не могла читати та підписувати заповіт.

Матеріали справи свідчать про те, що 09 листопада 2016 року секретарем Першотравневої сільської ради Борівського району Харківської області Долбін Н. С. було посвідчено заповіт ОСОБА_5 , зареєстрованого в реєстрі за №73, за умовами якого остання на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: належне їй майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті, і на що вона за законом матиме право, вона заповідала своєму онукові ОСОБА_4 (а.с.48 т.1).

З копії довідки виконкому Першотравневої сільської ради Борівського району Харківської області № 73 від 12.02.2018 року вбачається, що ОСОБА_4 проживав разом з ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , здійснював за нею догляд та вів спільне господарство до дня її смерті (т.1 а.с.74).

З копії довідки виконкому Першотравневої сільської ради Борівського району Харківської області № 72 від 12.02.2018 року вбачається, що ОСОБА_4 поховав ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с.75).

Згідно ст. 1251 ЦК України, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про нотаріат» вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів (державних, приватних), а у населених пунктах, де немає нотаріусів, певні нотаріальні дії, в тому числі і посвідчення заповітів, здійснюється уповноваженими на це посадовими особами органів місцевого самоврядування.

Пунктом 1.1. Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 11 листопада 2011 року № 3306/5 передбачено, що Перелік нотаріальних дій, що вчиняються посадовими особами органів місцевого самоврядування, визначено статтею 37 Закону України "Про нотаріат".

Відповідно до ст.37 Закону України «Про нотаріат» до повноважень посадових осіб органу місцевого самоврядування віднесено, у тому числі, посвідчення заповітів (крім секретних).

Посадова особа органу місцевого самоврядування посвідчує заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог статей 1247,1251 ЦК України.

Диспозитивний характер наведених норм свідчить про те, що за відсутності у населеному пункті нотаріуса заповіт міг бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування, а саме секретарем сільської ради.

До заповітів, посвідчених посадовими, службовими особами, застосовуються положення ст. 1247 ЦК України. Такі заповіти прирівнюються до заповітів, посвідчених нотаріусами, та порядок їх посвідчення затверджений постановою КМУ від 15 червня 1994 року № 419 "Про порядок посвідчення заповітів і доручень, прирівнюваних до нотаріально посвідчених".

Посадова особа органу місцевого самоврядування, нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути прочитаний у голос та підписаний заповідачем, про що ним зазначається у заповіті перед його підписом.

Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися в присутності не менш як двох свідків.

Оспорюваний заповіт від 09 листопада 2016 року був підписаний особисто заповідачем.

Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У суді першої інстанції свідок ОСОБА_9 пояснив, що він є Першотравневим сільським головою, ОСОБА_5 в день складання заповіту приходила сама, впізнала його. При складенні заповіту він був відсутній.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснила, що у ОСОБА_5 різко став погіршуватися зір в 2014 році. В 2015 році вони зустрілися в магазині і ОСОБА_5 її не впізнала.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснила, що вона з 2014 року є працівником поштового відділення. ОСОБА_5 завжди отримувала пенсію особисто, сама приходила на пошту, яка знаходиться приблизно за 500 м від її будинку, самостійно ставила підпис, ніколи не говорила, що недобачає. Останні 3-4 місяці свідок сама приносила пенсію ОСОБА_5 , остання проживала з ОСОБА_4 , завжди була чисто одягнута.

З відповіді Борівської ЦРЛ № 519 вбачається, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на диспансерному обліку у лікаря-офтальмолога поліклінічного відділення Борівської ЦРЛ не зареєстрована (т.1 а.с.11).

За інформацією КНП «Борівська ЦРЛ БРР ХО» № 737а від 16.12.2019 року, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на диспансерному обліку у лікаря-офтальмолога поліклінічного відділення КНП «Борівська ЦРЛ БРР ХО» не перебувала, за медичною допомогою з приводу захворювання очей не зверталася (т.1 а.с.196).

Згідно відповіді Першотравневої сільської ради Борівського району Харківської області № 142 від 28.03.2018, заповіт складений ОСОБА_5 . 14.09.2007 на користь ОСОБА_1 скасований заповітом від 09.11.2016 року № 73 (т.1 а.с.12).

Доказів того, що заповіт від імені ОСОБА_5 складений 09.11.2016 року не відповідав внутрішній волі заповідача, або складений з порушенням вимог щодо його форми і посвідчення, - матеріали справи не містять.

Тому висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання заповіту недійсним, - відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Посилання ОСОБА_1 на те, що спадкодавиця за станом здоров`я не могла читати та підписувати заповіт, - не приймаються до уваги, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження цього позивачкою суду не надано.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

В іншій частині рішення суду не оскаржується і судом апеляційної інстанції не переглядається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Борівського районного суду Харківської області від 16 січня 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук

Повне судове рішення виготовлено 24.03.2020 року.