Справа 488/2627/18
Провадження № 22ц/812/686/2020
У Х В А Л А

24 березня 2020 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі судді Ямкової О.О., розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (АТ КБ «Приватбанк») на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 16 липня 2019 року у цивільній справі за його позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 16 липня 2019 року частково задоволено позов АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 . Ухвалено про стягнення з відповідача на користь АТ КБ «Приватбанк» 12 254 грн. 95 коп. заборгованості за кредитним договором та 627 грн. 52 коп. судового збору. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням АТ КБ «Приватбанк» оскаржив його в апеляційному порядку, подавши 28 лютого 2020 року апеляційну скаргу. Одночасно клопотав про поновлення пропущеного процесуального строку, посилаючись на ті обставини, що копію повного тексту оскаржуваного рішення отримав 30 липня 2019 року та 22 серпня 2019 року направив до місцевого суду апеляційну скаргу. Однак оскільки не знайшов відомостей щодо відкриття апеляційного провадження та розгляду скарги подав її повторно 28 лютого 2020 року, а тому вважав, що має право для поновлення пропущеного процесуального строку.

Ухвалою судді Миколаївського апеляційного суду від 13 березня 2020 року апеляційну скаргу залишено без руху, запропоновано особі, яка звертається з апеляційною скаргою надати докази на підтвердження доводів щодо поважності причин пропуску процесуального строку на оскарження судового рішення.

17 березня 2020 року позивачем на виконання вимог вищевказаної ухвали направлено заяву про усунення недоліків апеляційної скарги з повторним викладом обставин, на які він посилався під час подачі апеляційної скарги, а саме знову зазначив, що вважає факт сплати судового збору 21 серпня 2019 року та опис вкладення до цінного листа датований 22 серпня 2019 року належним доказом подачи апеляційної скарги.

Дослідивши текст апеляційної скарги та додані документи, заяву про усунення недоліків апеляційної скарги, а також матеріали цивільної справи суд доходить до висновку про необхідність відмови у відкритті апеляційного провадження виходячи з наступних підстав.

Відповідно частини 1 статті 354 ЦПК апеляційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення (складання повного судового рішення).

Правилами частин 2, 3 статті 354 ЦПК передбачені умови, за яких пропущений строк на апеляційне оскарження може бути поновлено.

Відповідно до норми п. 4 ч. 1 ст. 358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

Як вбачається з матеріалів справи скаржник не був присутнім під час проголошення оскаржуваного судового рішення, оскільки разом із позовом подав клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача, а копію його повного тексту в електронному вигляді отримав 30 липня 2019 року, що сам підтвердив в тексті апеляційної скарги.

За такого останнім днем для апеляційного оскарження вказаного рішення було 29 серпня 2019 року.

Між тим, з апеляційною скаргою звернувся 28 лютого 2020 року, не навівши при цьому жодних поважних причин пропуску процесуального строку.

Доводи позивача щодо направлення апеляційної скарги через Ленінський районний суд м.Миколаєва 22 серпня 2019 року не можуть вважатися поважними причинами пропуску процесуального строку, оскільки: по-перше не підтверджені належними та допустимими доказами, як-от підтвердження її направлення та отримання судом; по-друге, позивачем не зазначено жодних причин щодо неподачи апеляційної скарги на протязі шести місяців, а саме з вересня 2019 року по кінець лютого 2020 року.

Наданий в якості доказу відправки апеляційної скарги список згрупованих відправлень навіть не містить найменування конкретного адресата в м.Миколаєві (а.с. 82).

Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договору, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства.

На розширення цього положення Основного Закону в ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод (далі (Конвенція) гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Порушення п. 1 ст. 6 Конвенції констатував Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України», заява №32053/13.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності , яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього права можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення у справі «Рябих проти Росії», заява №52854/99 п. 46 рішення).

Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (рішення у справі «Пономарьов проти України», заява №3236/03, п. 42 рішення).

Строк, що передбачений законом для подання апеляційної скарги має дисциплінувати учасників процесу у розумінні реалізації своїх процесуальних прав та обов`язків. Суди користуючись своїми дискреційними повноваженнями при вирішенні питання про поновлення строку на апеляційне оскарження в будь-якому випадку повинні обґрунтувати підстави за яких вони поновлюють такий строк. Безпідставне та необґрунтоване поновлення строку на апеляційне оскарження є порушенням прав інших учасників справи та порушенням одного із фундаментальних принципів res judicata, - принципу остаточності судового рішення. Такий висновок викладено у постанові Верховного суду від 28 листопада 2018 року у справі 757/9844/16-ц (касаційне провадження №61-16497св18).

Право на поновлення строку, в тому числі й на апеляційне оскарження, спрямоване на забезпечення реалізації права на «доступ до суду», запроваджене статтею 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод. Проте це право не може бути необмеженим, оскільки в іншому випадку порушується принцип юридичної визначеності та сталості судових рішень.

Європейський Суд неодноразово підкреслював, що в кожній справі національні суди мають перевіряти, чи виправдовують підстави для поновлення строків для оскарження втручання у принцип юридичної визначеності, коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41 рішення по справі «Пономарьов проти України» від 3 квітня 2008 року). Навіть у разі неповідомлення сторін про прийняті рішення у їхній справі, можливість поновлення строку на оскарження не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (справа «Шевченко проти України» від 26 квітня 2007 року, справа «Трух проти України» від 14 жовтня 2003 року). У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності).

Отже, при вирішенні питання про поважність причин, які зумовили порушення строку, необхідно виходити з того, наскільки зазначені заявником причини є об`єктивними та дійсно перешкоджали або значно ускладнювали дотримання передбаченого законом строку.

Так, звертаючись до суду з клопотанням про поновлення строку на оскарження рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 16 липня 2019 року скаржник посилався лише на дату сплати судового збору та зазначену на внутрішньому описі вкладення у цінний лист, та протягом шести місяців не вжив заходів для пошуку апеляційної скарги, якщо мав намір її подати, і не зазначив таких поважних причин, які є об`єктивно непереборними та не залежали від його волевиявлення. Тому зазначені скаржником обставини свідчать про те, що він не був позбавлений можливості реалізувати своє право на звернення до суду з апеляційною скаргою та мав можливість вчасно підготувати апеляційну скаргу.

З урахуванням того, що в першій та апеляційній судових інстанціях інтереси позивача представляють юрисконсульти, які є фахівцями у галузі права та мають бути обізнаними щодо правових норм, які регулюють строки вчинення процесуальних дій та підстави їх поновлення, сам факт поновлення процесуального строку без доведених підстав порушує принцип рівності та змагальності сторін у цивільному процесі та безсторонності суду.

За такого підстави для поновлення пропущеного процесуального строку наведені скаржником не можуть бути визнані поважними. Тому у поновленні пропущеного процесуального строку на оскарження рішення Корабельного районного суду від 16 липня 2019 року та у відкритті провадження за апеляційною скаргою слід відмовити.

Керуючись ч.1 ст. 358 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

У задоволенні клопотання Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про поновлення пропущеного процесуального строку на оскарження рішення Корабельного районного суду м.Миколаєва від 16 липня 2019 року відмовити.

У відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Корабельного районного суду м.Миколаєва від 16 липня 2019 року по цивільній справі за його позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту постановлення, але може бути оскаржена в касаційному порядку, у передбачених ст. 389 ЦПК України випадках до Верховного Суду протягом 30 днів.

Головуючий О.О. Ямкова