ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

17 березня 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/12710/19

Головуючий у першій інстанції - Коверзнев В. О.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/346/20

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді: Мамонової О.Є.,

суддів: Бобрової І.О., Шитченко Н.В.,

учасники справи:

позивач: Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач: ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 09 грудня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу, -

У С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» (далі - Банк) звернулося з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з останнього на його користь заборгованість у розмірі 12 519,78 грн за кредитним договором № б/н від 22.09.2017 та судові витрати у розмірі 1 921 грн.

Позов обґрунтовувало тим, що відповідач звернувся до Банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 22.09.2017, згідно якої отримав кредит у розмірі 1 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач при підписанні анкети-заяви підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується його підписом у заяві.

АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором виконало в повному обсязі та надало відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених Договором, та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач у порушення умов кредитного договору, ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України, зобов`язання за вказаним договором не виконав та не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, що відображено у розрахунку заборгованості за договором, у зв`язку з чим, станом на 14.07.2019 утворилась заборгованість у розмірі 12 519,78 грн, яка складається з:

7 355,19 грн - заборгованість за тілом кредиту;

3 734,94 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту;

357,28 грн - заборгованість за нарахованими відсотками;

0,00 грн - нарахована пеня за прострочене зобов`язання;

0,00 грн - нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн;

500 грн - штраф (фіксована частина);

572,37 грн - штраф (процентна складова).

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 09.12.2019 позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість в сумі 11 090,13 грн.

В апеляційній скарзі, адвокат Чепурна Н.В., діючи в інтересах ОСОБА_1 , просить рішення суду першої інстанції в частині стягнення коштів у розмірі 11 090,13 грн скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, в іншій частині рішення залишити без змін, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, його необґрунтованість та незаконність, неповне дослідження всіх наявних доказів та порушення норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що висновок суду першої інстанції щодо доведеності позивачем отримання відповідачем коштів у розмірі 11 090,13 грн є необґрунтованим.

Зазначає, що за умовами анкети-заяви позичальника останній разом з умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами складає між позичальником та банком договір про надання банківських послуг від 22.09.2017, а долучений позивачем до позовної заяви витяг з умов та правил надання банківських послуг не містить підпису ОСОБА_1 , що є обов`язковим, а тому заявник вважає, що він не був ознайомлений саме з цими умовами та правилами надання банківських послуг. Внаслідок зазначеного між сторонами не було укладено у належній формі кредитного договору, а відтак, сторони не досягли згоди з усіх істотних умов договору кредиту, що стосуються процентної ставки, комісії, відповідальності за порушення грошових зобов`язань, які впливають на сукупну вартість кредиту.

Наголошує, що матеріали справи не містять доказів того, що відповідна банківська картка, передбачена умовами анкети-заяви, та тарифи з обслуговування кредитних карт «Універсальна» були видані відповідачу, як і не надано суду відомостей, що підтверджують тип та строк дії цієї картки, що є істотними умовами договору, і, найголовніше, не надано доказів зарахування кредитних коштів на картку (встановлення кредитного ліміту у розмірі 1 000 грн).

При цьому в анкеті-заяві ОСОБА_1 розмір кредитного ліміту за платіжною карткою взагалі не визначений.

Вказує, що позивачем не надано суду доказів відкриття на ім`я відповідача рахунку, виписки по даному рахунку, який і мав би підтвердити рух грошових коштів, наявність або відсутність заборгованості, з якого можна було б встановити, який саме розмір грошових коштів було отримано позичальником. Позивачем не підтверджено належними і допустимими доказами існування заборгованості з тіла кредиту саме в розмірі 11 090,13 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу Банк просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Зазначає, що отримання відповідачем 22.09.2017 платіжної картки та користування нею визнав відповідач, який був присутній у судовому засіданні під час розгляду справи в суді першої інстанції. Крім того, отримання кредитної картки відповідачем підтверджується витягом з технічного програмного комплексу банку з фотофіксацією вручення картки. Фактичне користування відповідачем кредитними коштами з використанням отриманих кредитних карток підтверджується випискою про рух грошових коштів по рахунках, відкритих на ім`я ОСОБА_1 .

Вислухавши суддю-доповідача, заслухавши пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Чепурної Н.В., яка підтримала апеляційну скаргу, представника позивача Рожка С.М., який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, врахувавши доводи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Задовольняючи позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення заборгованості за тілом та за простроченим тілом кредиту, суд першої інстанції, враховуючи вимоги частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, виходив з того, що фактично отримані та використані надані позивачем грошові кошти в добровільному порядку відповідачем не повернуті, тому з останнього підлягає стягненню фактично отримана сума грошових коштів у розмірі 11 090,13 грн. Відмову в задоволенні вимог Банку про стягнення з відповідача нарахованої позивачем суми відсотків і штрафів суд обґрунтовував посиланням на правову позицію, сформульовану Великою палатою Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 (справа № 342/180/17).

З матеріалів справи вбачається, що 22.09.2017 ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, у якій заповнив анкетні дані щодо своїх персональних даних, місця проживання, наявності у володінні рухомого та нерухомого майна, сімейного стану та місця роботи (а.с. 8).

У тексті вищевказаної заяви зазначено, що ОСОБА_1 погодився із тим, що підписанням цієї анкети-заяви він згідно ст. 634 ЦК України в повному об`ємі приєднується до Умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», які розміщені на офіційному сайті банку в мережі інтернет за адресою privatbank.ua., і які разом з пам`яткою клієнта і тарифами складають договір банківського обслуговування, екземпляр якого він отримав шляхом самостійного роздрукування. Відповідач погодився зі збільшеним строком позовної давності, вказаним в Умовах і правилах, і з тим, що зміни в Умови та правила вносяться Банком щомісячно в односторонньому порядку, а у випадку, коли в односторонньому порядку внесення змін неможливо, банк повідомляє його про зміни шляхом використання визначених Умовами і правилами каналів зв`язку. Продовження користування послугами Банку після дати публікації на сайті Банку змінених Умов і правил є підтвердженням його погодження і повного і безумовного прийняття зміненої редакції Умов і правил. Із змінами Умов і правил надання банківських послуг зобов`язався знайомитись самостійно на офіційному сайті Банку privatbank.ua.

Як зазначалось вище позов про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості, Банк обґрунтовував тим, що відповідач отримав кредит у розмірі 1 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, саме на підставі вказаної анкети-заяви від 22.09.2017, зобов`язання за яким не виконав, у зв`язку із чим і виникла заборгованість. При цьому, вищевказана анкета-заява не містить ані розміру відсотків за користування кредитом, ані розміру пені чи штрафів, погоджених сторонами.

Згідно наведеного Банком у позові та доданого до позовної заяви розрахунку розмір заборгованості ОСОБА_1 за договором № б/н від 22.09.2017 станом на 14.07.2019 становить 12 519,78 грн і складається з: 7 355,19 грн - заборгованість за тілом кредиту; 3 734,94 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 357,28 грн - заборгованість за нарахованими відсотками; 0,00 грн - нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 0,00 грн - нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн; 1 072,37 грн - заборгованість по судовим штрафам (а.с. 7).

За інформацією Банку ОСОБА_1 відповідно до договору про надання банківських послуг від 22.09.2017 отримав кредитну картку № НОМЕР_1 , зі строком дії до 07/21, на яку 22.09.2017 було встановлено кредитний ліміт в сумі 1 000 грн та ліміт за послугою «Миттєва розстрочка» в сумі 8 000 грн.

За повідомленням Банку відповідно до виписки про рух грошових коштів по кредитній картці № НОМЕР_1 ОСОБА_1 в період з 22.09.2017 по 01.12.2018 було витрачено в рахунок встановлених лімітів 8 346,32 грн та внесено коштів на погашення боргу 3 645,85 грн.

Позивач свої зобов`язання за вказаним договором виконав, надавши відповідачу картку з установленим лімітом кредитної лінії.

Факт отримання кредитної картки та користування кредитними коштами відповідачем не заперечується, що також підтверджується витягом з програмного комплексу банку про видачу карти - скріншотом екрану ПК з відділення Банку з фотографією ОСОБА_1 з отриманою картою 22.09.2017 (а.с. 88).

Відповідач користувався кредитними коштами, що не заперечувалось ним самим в судовому засіданні суду першої інстанції, та про що свідчать банківські виписки по рахунках ОСОБА_1 (а.с. 85-87), однак свої зобов`язання щодо їх своєчасного повернення не виконав, припинивши сплату коштів на погашення заборгованості з 23.06.2018.

Як передбачено ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За нормами частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовий формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінювалися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовий формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно вимог чинного законодавства України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та у встановлений у зобов`язанні строк (термін) його виконання (ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України).

За змістом ст. ст. 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим до його виконання.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Анкета-заява від 22.09.2017, яка знаходиться в матеріалах справи, не містить даних щодо визначеного розміру процентної ставки, умов про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 22.09.2017, посилався на Умови та Правил надання банківських послуг та Тарифи банку, які розміщені на сайті: www.privatbank.ua.

Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) дійшла висновку, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Колегія суддів вважає, що у цьому випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк», тобто кредитор міг додати до позовної заяви Умови та Правила надання банківських послуг у будь-якій редакції, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила надання банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Умови та Правила не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді відсотків за користування кредитними коштами та неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, про що вірно зазначено судом першої інстанції.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Як зазначалось вище, позивач підтвердив, що отримав кредитну картку та користувався кредитними коштами, за інформацією Банку відповідно до виписки про рух грошових коштів по кредитній картці № НОМЕР_1 ОСОБА_1 в період з 22.09.2017 по 01.12.2018 було витрачено в рахунок встановлених лімітів 8 346,32 грн та внесено коштів на погашення боргу 3 645,85 грн.

Отже сума кредитних коштів, яку відповідач повинен повернути Банку становить 4 700,47 грн (8 346,32 грн - 3 645,85 грн).

Оскільки суд першої інстанції невірно встановив суму заборгованості ОСОБА_1 перед Банком, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду першої інстанції на підставі п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає зміні шляхом зменшення стягнутої з відповідача суми заборгованості з 11 090,13 грн до 4 700,47 грн.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням розміру задоволених позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» на суму 4 700,47 грн (4 700,47 грн від 12 519,78 грн становить 37,54%), слід змінити рішення суду першої інстанції в частині стягнення судового збору, зменшивши суму відшкодування судового збору з 1 700,09 грн до 721,14 грн (1 921 грн х 37,54% :100%).

Керуючись ст.ст. 141, 367, 374, 376 ч. 1 п. 3, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 09 грудня 2019 року - змінити в частині визначених до стягнення суми заборгованості та відшкодування суми судового збору, зменшивши суму стягнутої з ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (зареєстроване місце знаходження: м. Київ, вул. Грушевського, 1-Д; ) заборгованості з 11 090 (одинадцяти тисяч дев`яноста) грн 13 коп. до 4 700 (чотирьох тисяч семисот) грн 47 коп., а суму відшкодування судового збору з 1 700 (однієї тисячі семисот) грн 09 коп. до 721 (семисот двадцяти однієї) грн 14 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 19 березня 2020 року.

Головуюча Судді: