Єдиний унікальний номер справи 489/625/19
Провадження №22-ц/812/492/20 Головуючий в апеляційній інстанції - Лисенко П.П.
П О С Т А Н О В А

іменем України

02 березня 2020 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Лисенка П.П.,

суддів: Самчишиної Н.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

за участі:

представника позивача Гайдаржий А.В.,

представника відповідача ОСОБА_1 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва, яка постановлена 03 січня 2020 року, в приміщені того ж суду, під головуванням судді Коваленка І.В. у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Миколаївгаз», на момент звернення до суду - Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Миколаївгаз», про захист прав споживачів,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2019 року ОСОБА_2 пред`явила до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Миколаївгаз» (далі АТ «Миколаївгаз», відповідач) зазначений позов, який обґрунтовувала наступним.

Вона є споживачем природного газу, який відповідач постачає за адресою: АДРЕСА_1 .

02 серпня 2017 року при перевірці за вказаною адресою дотримання вимог Кодексу газорозподільних систем, затверджених постановою НКРЕКП від 30 вересня 2015 року № 2494 (далі Кодекс ГРМ), працівниками відповідача був складений Акт про порушення №00025558, відповідно до якого встановлено, що позивач має несанкціонований газопровід.

На підставі вказаного Акту про порушення, відповідачем прийнято рішення у формі протоколу та складено Акт-розрахунок від 01 вересня 2017 року, яким нараховано позивачу заборгованість за не облікований спожитий об`єм газу в розмірі 3 795 гривень 64 копійки.

Дії відповідача по відключенню її будинку від постачання газу та донарахуванню вартості природнього газу, позивач вважає неправомірними, оскільки відповідачем порушено порядок створення комісії по розгляду акту про порушення, а тому така комісія не мала повноважень, щодо його розгляду. Крім того, відповідач незаконно припинив постачання газу до будинку позивача без направлення відповідного повідомлення про подальше відключення, що завдало позивачу матеріальної та морально ї шкоди.

Посилаючись на наведене, позивач просила визнати недійсним та скасувати рішення створеної відповідачем комісії від 01 вересня 2017 року № 31 щодо розгляду та задоволення акту про порушення від 02 серпня 2017 року № 00025558; стягнути з відповідача на користь позивача 16 422 гривні 28 копійок вартості невідпущеного газу та 10 000 гривень моральної шкоди, а також понесені судові витрати.

Представник відповідача надав до суду клопотання про закриття, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, провадження у справі, в частині вимог про визнання недійсним рішення, оформленого протоколом засідання комісії відповідача від 01 вересня 2017 року, яким задоволено акт про порушення, так як така вимога не може розглядатися в судовому порядку.

УхвалоюЛенінського районного суду м. Миколаєва від 03 січня 2020 року провадження у зазначеній частині закрито, на підставі п.1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, що мають значення для справи та порушення норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача вказував, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а ухвала суду - законною та обґрунтованою.

Апеляційна скарга в частині оскарження ухвали підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Оскаржена ухвала не відповідає виписаному вище.

Дійсно, у постанові Великої палати у справі № 522/1290/17 (провадження 14-503цс18) було наведено наступі висновки:

- приписи статей 11, 15, 16 Цивільного кодексу України, статті 30 Цивільного процесуального кодексу України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року), статей 1, 2, 4, 21 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) вказують на те, що обраний позивачем спосіб захисту прав шляхом подання позову про скасування протоколу щодо розгляду акта про порушення ПКЕЕ та визнання дій комісії щодо розгляду зазначеного акта неправомірними сам по собі не сприяє ефективному відновленню порушеного права. Таким чином, вимоги про скасування протоколу та визнання неправомірними відповідних дій не підлягають розгляду в судах;

- складений працівниками електропостачальної організації акт про порушення ПКЕЕ є лише фіксацією такого порушення, що було виявлено під час перевірки дотримання цих ПКЕЕ, тому оскарження лише факту складення такого акта, який не встановлює для споживача будь-яких обов`язків і є різновидом претензії, не передбачено чинним законодавством як спосіб захисту прав;

- зазначений акт може бути визнаний як доказ (із наданням йому відповідної оцінки судом) під час вирішення іншого спору, зокрема щодо відшкодування матеріальних збитків, при вирішенні якого суд зобов`язаний дати оцінку щодо дійсності цього акта.

Проте, у подальшому, при розгляді Справа № 910/17955/17 (Провадження № 12-137гс19), Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду дійшов висновку про необхідність часткового відступити від наведеної позиції Великої Палати Верховного Суду у справі № 522/12901/17-ц з огляду на наступне.

Як на думку суддів Великої Палати, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором, законом чи судом у визначених законом випадках. У господарських відносинах рішення комісії щодо розгляду акта про порушення ПКЕЕ, оформлене протоколом, є оперативно-господарською санкцією, яка породжує правові наслідки для споживача, а можливість її скасування прямо передбачена приписами законодавства.

Вимога про скасування рішення комісії електропередавальної організації про визначення обсягу недоврахованої електричної енергії та її вартості є способом захисту прав та інтересів, установленим законом, оскільки таке рішення комісії, оформлене протоколом з розгляду акта про порушення Правил користування електричною енергією, безпосередньо впливає на права та обов`язки відповідного суб`єкта господарювання у контексті його відносин з електропередавальною організацією, встановлює обсяг і вартість недоврахованої електроенергії та створює загрозу припинення електропостачання відповідного споживача.

господарських угод з підстав, передбачених законом.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що вимога про оскарження рішення комісії електропередавальної організації про визначення обсягу недоврахованої електричної енергії та її вартості, оформленого протоколом з розгляду акта про порушення ПКЕЕ, має розглядатися судом як вимога про визнання повністю або частково недійсним акта постачальника електричної енергії відповідно до частини другої статті 20 Господарського кодексу України, а звідси наявні підстави для відступу від наведеного вище висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України.

Предметом позову в цій справі є вимога про скасування рішення комісії відповідача від 18 квітня 2017 року, оформленого протоколом № 704 з розгляду акта про порушення від 15 лютого 2017 року № 37456. За результатом розгляду цього акта прийнято рішення комісії провести нарахування за недовраховану електроенергію на підставі приписів ПКЕЕ. Звідси норми статей 235-237 Господарського кодексу України щодо оперативно-господарських санкцій до спірних правовідносин застосуванню не підлягають.

Предметом позову у справі № 522/12901/17-ц є скасування протоколу засідання комісії ПАТ «ЕК Одесаобленерго» від 29 червня 2017 року № 67 щодо розгляду акта про порушенняПКЕЕ від 16 травня 2017 року № 036296 та визнання дій комісії ПАТ «ЕК Одесаобленерго» щодо розгляду зазначеного акта неправомірними.

При розгляді справи № 522/12901/17-ц Велика Палата Верховного Суду з посиланням, зокрема, на приписи статей 11, 15, 16 Цивільного кодексу України, статті 30 Цивільного процесуального кодексу України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року), статей 1, 2, 4, 21 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) виходила з того, що обраний позивачем спосіб захисту прав шляхом подання позову про скасування протоколу засідання комісії щодо розгляду акта про порушення ПКЕЕ та визнання дій комісії щодо розгляду зазначеного акта неправомірними сам по собі не сприяє ефективному відновленню порушеного права. Такі вимоги не підлягають розгляду не лише в порядку цивільного судочинства, але й узагалі не підлягають судовому розгляду.

Так, згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду у справі № 522/12901/17-ц складений працівниками електропостачальної організації акт про порушення ПКЕЕ є лише фіксацією такого порушення, що було виявлено під час проведення перевірки дотримання цих Правил, тому оскарження лише факту складення такого акта, який не встановлює для споживача будь-яких обов`язків і є різновидом претензії, не передбачено чинним законодавством як спосіб захисту прав. Зазначений акт може бути визнаний як доказ (із наданням йому відповідної оцінки судом під час вирішення іншого спору), зокрема, щодо відшкодування матеріальних збитків, при вирішенні якого суд зобов`язаний дати оцінку щодо дійсності цього акта.

Оскільки у справі № 910/17955/17 предметом позову є скасування рішення комісії електропередавальної організації про визначення обсягу недоврахованої електричної енергії та її вартості, оформлене протоколом з розгляду акта про порушення ПКЕЕ, а у справі № 522/12901/17-ц питання щодо скасування рішення комісії не було предметом розгляду, то підстави для відступу від висновку щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 522/12901/17-ц (провадження № 14-503цс18), відсутні.

Натомість слід зазначити, що порядок і умови оскарження рішення комісії, оформленого протоколом, передбачені пунктом 6.42 ПКЕЕ, у якому, зокрема, зазначено, що споживач має право оскаржити рішення комісії в суді. У разі звернення до суду впродовж 10 робочих днів з дня вручення протоколу споживачу останній має право не оплачувати виставлені рахунки до вирішення спірних питань у судовому порядку.

У разі задоволення судом скарги споживача постачальник електричної енергії (електропередавальна організація) скасовує відповідний акт про порушення. Оплачені споживачем за рішенням комісії кошти постачальник електричної енергії (електропередавальна організація) має право зарахувати як погашення існуючої заборгованості цього споживача з найдавнішим терміном її виникнення (який не перевищує трьох років), у разі відсутності заборгованості - зараховує ці кошти в рахунок майбутніх розрахункових періодів або за заявою споживача повертає оплачені ним кошти.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що вимога про скасування рішення комісії електропередавальної організації про визначення обсягу недоврахованої електричної енергії та її вартості є способом захисту прав та інтересів, установленим законом, оскільки таке рішення комісії, оформлене протоколом з розгляду акта про порушення ПКЕЕ, безпосередньо впливає на права та обов`язки відповідного суб`єкта господарювання в контексті його відносин з електропередавальною організацією, встановлює обсяг і вартість недоврахованої електроенергії та створює загрозу припинення електропостачання відповідного споживача.

А за такого, в залежності від суб`єктного складу, спір між сторонами договору з постачання електроенергії, слід вирішувати в порядку господарського або цивільного судочинства.

Виписані вище правові позиції повністю стосуються і спорів, щодо газопостачання.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 є споживачем природного газу, який відповідач постачає за адресою: АДРЕСА_1 .

02 серпня 2017 року при перевірці за вказаною адресою дотримання вимог Кодексу ГРМ, працівниками відповідача був складений Акт про порушення №00025558, відповідно до якого, встановлено, що позивач має несанкціонований газопровід.

01 вересня 2017 рокуАТ «Миколаївгаз» на підставі вказаного Акту, прийнято рішення у формі протоколу та складено Акт-розрахунок, яким нараховано позивачу заборгованість за не облікований спожитий об`єм газу в розмірі 3 795 гривень 64 копійки, що у подальшому привело до відключення газопостачання.

ОСОБА_2 вважає дії відповідача по відключенню її будинку від постачання газу та донарахуванню вартості природнього газу неправомірними, оскільки ним порушено порядок створення комісії по розгляду акту про порушення, а тому така комісія не мала повноважень щодо його розгляду, у зв`язку з чим, та посилаючись на інші порушення правил та умов газопостачання, оскаржує їх.

Відповідно до ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України.

Саме вказаними нормами й керувалася позивач, і районний суд повинен був вирішити її вимоги, а не закривати провадження у справі.

Оскільки суд 1 інстанції був іншої думки і цього не вчинив, то оскаржену ухвалу слід скасувати, а справу, в названій частині, повернути до того ж суду для продовження розгляду - іншим складом суду.

Керуючись статтями 374, 376, 379, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 , в частині оскарження ухвали Ленінського районного суду м. Миколаєва від 03 січня 2020 року задовольнити.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 03 січня 2020 року скасувати цивільну справу в частині позовної вимоги про визнання недійсним та скасування рішення створеної відповідачем комісії від 01 вересня 2017 року № 31, щодо розгляду акта про порушення від 02 серпня 2017 року № 00025558, повернути до того ж суду для продовження, в цій частині, розгляду - іншим складом суду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту прийняття та протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий П.П. Лисенко

Судді Н.В. Самчишина

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 06 березня 2020 року.