Провадження № 2/712/397/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2020 року Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді Романенко В.А.

за участю секретаря Назаренко М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення частини житлового будинку та визнання на вказану частину права власності,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення частини житлового будинку та визнання на вказану частину права власності, посилаючись на те, що 14 травня 2018 року укладено договір дарування між його колишньою дружиною - ОСОБА_3 та її рідною сестрою ОСОБА_2 . Відповідно до договору ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 1/2 частку житлового будинку літера «Б-1» площею 19,4 м2 та надвірні споруди - гараж літерою «Д».

Відповідач вчиняє неправомірні дії стосовно вказаного житлового будинку (зривають замки, вчиняють в ньому безлад,), чинять перешкоди у користуванні будинком. Ніякої участі у ремонті будинку відповідач не приймала, наявні тільки намагання зруйнувати будинок, нанести йому шкоду. У вказаному будинку відповідачу не виділено її частки в натурі і не має сервітуту.

Вказаний будинок площею 30,3 кв.м., тому відсутня технічна можливість виділити в натурі позивачу та відповідачу належну їм на праві власності Ѕ частину будинку, що доведено рішенням різних судових інстанцій, тому позивач просить позбавити ОСОБА_2 1/2 частини житлового будинку літера «Б-1» з гаражем літера «Д», розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 20000 грн. та визначити вказану 1/2 частину належною ОСОБА_1

28.10.2019 року позивач уточнив свої позовні вимоги та просив суд позбавити ОСОБА_2 Ѕ частини житлового будинку літ. «Б-1» з гаражем літ. «Д», розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 53184 грн. Визначити власником будинку літ. «Б-1» з гаражем літю. «Д», розташованого за адресою АДРЕСА_1 ОСОБА_1 .

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив суд в позові відмовити. Відповідачем надано відзив, в якому відповідач просить в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення її 1/2 частки в одноповерховому житловому будинку та 1/2 частки гаража розташованих по АДРЕСА_2 , що відповідно значиться під літерами «Б-1» та «Д» і визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частини вказаного майна, відмовити в повному обсязі. Стягнути з ОСОБА_1 на її користь понесені нею витрати за надану правничу допомогу в сумі 2000 гривень.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК).

У відповідності з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 263 ЦПК).

В судовому засіданні встановлено, що рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 29.04.2015 визнано право власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 по Ѕ частині одноповерхового житлового будинку літ. «Б-1» з гаражем літ. «Д», які розташовані за адресою АДРЕСА_2 .

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 24.06.2015 рішення Соснівського районного суду Черкаської області від 29.04.2015 у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності на майно та поділ спільного майна подружжя в частині задоволення позовних вимог про поділ земельних ділянок, присудження позивачці грошової компенсації з відповідача та відмови в задоволенні позову в частині поділу деревообробних станків, бетономішалки, човна - скасовано. Ухвалено в цій частині нове рішення. У частині розподілу одноповерхового житлового будинку літ. «Б-1» з гаражем літ. «Д», розташованого за адресою АДРЕСА_2 , рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 29 квітня 2015 року залишено без змін.

З технічної документації на будинок літ. «Б-1», який розташований за адресою АДРЕСА_2 вбачається, що вказаний будинок загальною площею 30,3 кв. м., з якої 18,1 кв.м житлова площа, 12,2 допоміжна площа.

Вартість житлового будинку літ. «Б-1», загальною площею 30,3 кв. м., з відповідною частиною надвірних споруд, в АДРЕСА_2 , станом на 22.09.2017 складає 106368 грн. без урахування ПДВ, що підтверджується висновком про вартість майна, наданим товарною біржою «Універсальна».

ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_2 прийняла в дар Ѕ частку в праві спільної часткової власності на житловий будинок з відповідною частиною надвірних споруд, шо розташований у АДРЕСА_2 , що підтверджується копією договору дарування від 14.05.2018 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Черкаської державної нотаріальної контори. Починок Ю.В.

Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно до ст.ст. 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, з правочинів, тобто дій особи, спрямованих на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Згідно з ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Частиною 1 ст. 369 ЦК України закріплено, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

З роз`яснень, наданих у п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику за позовами про захист приватної власності» (з послідуючими змінами та доповненнями) вбачається, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

У п. 6 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 04.10.1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» визначено, що при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що, виходячи зі змісту ст. 115 ЦК, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири.

Відповідно до ч. 1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Частиною 2 статті 364 ЦК України передбачено, що виділ в натурі частини неподільної речі є юридично неможливим.

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (ч. 2 ст. 183 ЦК України).

Відповідно до ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання (ч. 2 ст. 364 ЦК України).

Враховуючи роз`яснення вище вказаної постанови пленуму Верховного суду України, в даному випадку розподіл спільної часткової власності неможливий, як і виділ частки в натурі, адже виділ (частки одного співвласника) також може мати місце за наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовану квартиру, яка відповідатиме вимогам будівельних норм та правил. Для квартири це означає: окремий вхід, окрема кухня, окремий санвузол, окрема житлова кімната. Згідно вимог п. 2.22. «ДБН В.2.2.-15-2005 Житлові будинки. Основна частина» нижня межа площі однокімнатної квартири (мінімально допустимої для виділу в натурі) повинна становити 30 кв.м. (без урахування площі літніх приміщень).

Судом встановлено та не заперечувалось сторонами в судовому засіданні, що виділ у натурі 1/2 частки із спільного майна позивача і відповідача є неможливим, оскільки спірний будинок є неподільним, так як його площа становить 30,3 кв.м.

Відповідно до ст. 381 ЦК України садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом вказаної статті ЦК садиба складається з визначальних об`єктів земельної ділянки та житлового будинку, і другорядних об`єктів усього іншого майна, покликаного обслуговувати або безпосередньо пов`язаного з першими двома.

Усі складові садиби є нерухомими речами, а також комунікаціями, які їх обслуговують. Разом з тим, визначальні об`єкти, що входять до складу садиби (земельна ділянка та житловий будинок), являють собою окремі об`єкти права власності.

Право на ці об`єкти підлягає державній реєстрації окремо.

У коментованій статті окремо регулюється питання відчуження однієї зі складових садиби житлового будинку. І якщо предметом договору купівлі-продажу або іншого договору відчуження буде позначено житловий будинок, відповідно до прямого припису закону дійсним предметом договору буде садиба в цілому. Це правило диспозитивне й тому діє за умовчанням, тобто інше може передбачатися договором.

Згідно з ст. 186 ЦК України річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов`язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Господарські будівлі та споруди, право власності на Ѕ частину яких визнано за сторонами по справі, не є окремими об`єктами права власності, а входять до складу садиби. Проте, на думку суду, неподільність речі, яка є частиною цілого об`єкту, не є підставою для припинення права власності одного із співвласників.

Відповідно до ст. 80 Цивільного процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до вимог ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як визначено в ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Крім того, раніше ОСОБА_4 вже звертався до Соснівського районного суду м. Черкаси з позовом, до попереднього власника Ѕ частини житлового будинку літ. «Б-1» з гаражем літ. «Д», по АДРЕСА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на майно, в якому просив визнати за ним право власності на будинок літ. «Б-1» з гаражем літ. «Д», по АДРЕСА_2 , у зв`язку з тим, що частина належна відповідачеві не може бути виділена в натурі, вказаний будинок не є окремим об`єктом права власності, а входить до складу будинковолодіння, розташованого за адресою АДРЕСА_2 , яке належить ОСОБА_4 на праві приватної власності, тому вважає що відповідачка ОСОБА_3 не має права на компенсацію в разі припинення її права власності.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 26 червня 2018 року Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на майно.

Постановою апеляційного суду Черкаської області від 02 жовтня 2018 року рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 26 червня 2018 року залишено без змін.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що обов`язок по доведенню обставин справи покладено на кожну із сторін, суд вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення частини житлового будинку та визнання на вказану частину права власності, оскільки вже вирішено правовий режим спірного будинку та сторонам по справі належить по Ѕ частині будинку. Цивільним законодавством України встановлена презумпція права власності, відповідно до якої, право власності є непорушним та ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, тому відсутні правові підстави для позбавлення права власності відповідачки на спірне майно.

Відповідно до частин 1 та 3 (пункт 1) статті 133 та частин 1 - 3 ст. 137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з ч. 8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідачем були надані суду докази на підтвердження понесення нею витрат на правничу допомогу адвоката Холодняка В.М. на загальну суму 1000 грн. (договір від 12.11.2019 року, акт виконаних робіт від 14.11.2019 року, квитанція № 36-19 від 14.11.2019 року, ), з яких вбачається, що дані докази містить вартість послуг за участь в судовому засіданні та за окремі процесуальні дії поза судовим засіданням - складання письмового відзиву на позовну заяву ОСОБА_4 .

З урахуванням викладеного, враховуючи складність справи та обсяг необхідних послуг, наданих адвокатом, час, витрачений адвокатом на надання відповідних послуг, суд вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 1000 грн. судових витрат, понесених нею на професійну правничу допомогу в суді.

Керуючись ст. 2-13, 76-83, 141, 258, 259, 263-268 ЦПК України, ст.ст. 356, 357, 358, 361, 381, 392 ЦК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення частини житлового будинку та визнання на вказану частину права власності залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1000 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Інформацію стосовно справи, що розглядається, можна отримати на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою http://court.gov.ua/sud2316/ та в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням - http://reyestr.court.gov.ua.

Головуючий: Романенко В.А.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прож. АДРЕСА_3 , РНПОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , прож. АДРЕСА_4 , РНПОКПП НОМЕР_2 .

Повний текст рішення суду виготовлений 20.03.2020 року.