Провадження № 2/344/232/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої судді Пастернак І.А.

секретаря Кріцак Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Виконкому Івано-Франківської міської ради, ОСОБА_3 треті особи які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Держгеокадастр Івано-Франківської області, Приватний нотаріус Івано-Франкіського нотаріального округу - Дузінкевич Л.Б. про визнання недійсним рішення та державного акту про право власності на земельну ділянку,-

В С Т А Н О В И В:

Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Виконкому Івано-Франківської міської ради, ОСОБА_3 треті особи які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Держгеокадастр Івано-Франківської області, Приватний нотаріус Івано-Франкіського нотаріального округу - Дузінкевич Л.Б. про визнання недійсним рішення та державного акту про право власності на земельну ділянку.

Позовні вимоги мотивували тим, що після смерті їхньої матері ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) позивачка та її брат ОСОБА_2 вступили в право власності на квартиру АДРЕСА_1 в двохквартирному будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 належить на праві приватної власності ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 після смерті матері її брат ОСОБА_2 звернувся із запитом на одержання публічної інформації у відділ Держземагенства у м. Івано-Франківську, щодо оформлення права власності на земельну ділянку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 а та отримав інформацію, що станом на 01.01.2013 року право власності на земельну ділянку загальною площею 0,0653 га, яка розташована в АДРЕСА_2 а для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, зареєстровано за ОСОБА_3 , та видано державний акт на право приватної власності на землю № 8833 від 21.05.2002 року на підставі рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 29.04.2002 року. Позивачам відомо, що їхніми батьками така заява - відмова від приватизації земельної ділянки, яка розташована в АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_3 не надавалася,оскільки, батьки не могли погодитись на те, що сусіди приватизували всю земельну ділянку в тому числі ту її частину на якій розташований будинок, і ту частину земельної ділянки по якій їхні батьки могли проходити до своєї власності квартири. Вважають, що приватизація всієї земельної ділянки на якій розташований двоквартирний будинок одним із співвласників є порушенням чинного законодавства та права власності іншого співвласника. Стверджують, що їхні батьки, як власники жилого приміщення не давали згоди ОСОБА_3 на приватизацію земельної ділянки, вважають що державний акт на право власності на земельну ділянку загальною площею 0,0653 га, яка розташована в АДРЕСА_2 а для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд зареєстрованого за ОСОБА_3 , №8833 від 21.05.2002 року на підставі рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 29.04.2002 року є незаконним, оскільки, порушує їхні майнові права, а тому просили задоволити позовні вимоги в повному обсязі.

24.03.2016 року ухвалою Івано-Франківського міського суду до участі у справі залучено у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Держгеокадастр Івано-Франківської області, Приватного нотаріуса Івано-Франкіського нотаріального округу - Дузінкевич Л.Б.(а.с.72 том1).

19.04.2016 року Приватний нотаріус Івано-Франкіського нотаріального округу - Дузінкевич Л.Б. подав пояснення відповідно до якого повідомив, що згідно номенклатури справ зберігання Журналу обліку викликів нотаріуса на дім та роз`їздів працівників в робочий час, Індекс справи 1-20, встановлений у 5 років. Згідно акту №2 про вилучення для знищення документів, не внесених до Національного архівного фонду, погодженого протоколом №14 засідання ЕК ГУЮ 23.09.2013 року Журнал обліку викликів нотаріуса на дім та розїздів працівників в робочий час заведений з 05.03.1997 р. по 04.12.2006 р. в кількості 1 том знищено 06.10.2013 року. Просила розглянути справу без її участі(а.с.81 том 1).

06.02.2017 року Приватний нотаріус Івано-Франкіського нотаріального округу - Дузінкевич Л.Б. подав пояснення відповідно до якого повідомив, що діючою в 2001 році примірною номенклатурою затвердженою наказом МЮУ від 09.11.2000 р. №56/5, не передбачено заведення наряду для зберігання заяв про відмову від приватизації земельних ділянок. В звязку з чим вищевказані заяви виготовлялись в одному примірнику, який видавався заявнику. Будь які оригінали, другі примірники, чи копії документів по даній категорії заяв у нотаріуса не залишалися. А тому надати оригінал заяви ОСОБА_4 та ОСОБА_5 посвідченої 12.09.2001 року за реєстровим № 1-2405 про відмову від використання права приватизації земельної ділянки, належної до квартири АДРЕСА_3 неможливо. Просила розглянути справу без її участі(а.с.166 том 1).

17.04.2019 року представник відповідача ОСОБА_6 подала заяву про визнання висновку експерта недостовірним та виключення його з числа доказів(а.с.25-27).

15.11.2019 року представник відповідача Виконкому Івано-Франківської міської ради подав заяву про застосування строків позовної давності, відповідно до якої повідомив, що позивачі ОСОБА_7 та ОСОБА_2 , як спадкоємці вступили в право власності на квартиру АДРЕСА_3 після смерті батьків, проте за життя їхніми батьками ніколи не ставилось питання про визнання недійсним оскаржуваного рішення, а навпаки згідно наявних у матеріалах справи нотаріально посвідчених заяв, батьки позивачів надали згоду ОСОБА_3 на приватизацію спірної земельної ділянки, а тому батькам було відомо, що земельна ділянка згідно оскаржуваного рішення передана у власність. Із позовом до суду про визнання недійсним та скасування п. 6 рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 29.04.2002р. №134 позивачі ОСОБА_7 та ОСОБА_2 звернулися у серпні 2015 року, тобто більше ніж через 13 років з часу прийняття оскаржуваного рішення. Позивачі зазначили, що вони не проживали останні роки із батьками, проте, часто навідувались до них, цікавилися станом їхніх справ, допомагали у побуті, слідкували за станом квартири в якій проживали батьки та допомагали в її утриманні. За таких обставин позивачі мали б цікавитись і долею будинку в якому знаходиться квартира батьків, оскільки, згідно рішення Івано-Франківської міської ради від 27.12.2001р. Про передачу у власність громадян житлових будинків» будинок АДРЕСА_2 був знятий з балансу ЖЕО-2, а тому, подальше обслуговування будинку та утримання його прибудинкової території перейшло до власників квартир в тому числі до батьків позивачів. Позивачі допомагаючи батькам у побуті та утриманні квартири повинні були цікавитись і станом самої будівлі, земельної ділянки на якій розміщений будинок, а відтак, повинні були дізнатися про те, що спірна земельна ділянка згідно оскаржуваного рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради передана в приватну власність ОСОБА_3 . Позивачами не надано жодних доказів, які б свідчили, що вони не знали про порушення свого цивільного права. А тому, просить застосувати строк позовної давності у даній справі та відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, ОСОБА_3 про визнання недійсним п. 15 рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №421 від 22.10.2002 року(а.с.59-62 том2).

10.03.2020 року представник позивачки ОСОБА_8 подала письмові пояснення дебати (заключне слово) відповідно до яких просила позов задоволити в повному обсязі(а.с.85-89).

Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представник позивача ОСОБА_8 в судовому засіданні вимоги заявленого позову підтримали з підстав, викладених в позовній заяві та у письмових поясненнях, просили позов задоволити в повному обсязі.

Представник відповідача Виконкому Івано-Франківської міської ради Максимів І.І. в судовому засіданні проти позову заперечив, просив відмовити у задоволенні позову застосувавши строк позовної давності.

Відповідачка ОСОБА_3 , представник відповідачки ОСОБА_6 в судовому засіданні проти позову заперечили, оскільки положення ст. 1218 ЦК України встановлюють, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, які належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкодавець ОСОБА_4 двічі отримувала право власності на нерухоме майно квартири у вказаному будинковолодінні, зокрема під час приватизації квартири у 1993 році та 24.05.2004 році на підставі свідоцтва про право власності на спадкове майно після смерті чоловіка. Однак, відсутні будь-які докази, що батьки позивачів зверталися до органів місцевого самоврядування з приводу приватизації земельної ділянки у зв`язку з приватизацією державного житлового фонду. Відповідно до нотаріально посвідченої заяви від 12.09.2001 року, зареєстрованої в реєстрі за №1-2405, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відмовились від приватизації земельної ділянки належної до квартири АДРЕСА_3 . При цьому в заяві вказано, що вони розуміють значення своїх дій та дають згоду ОСОБА_3 на приватизацію всієї ділянки, яка відноситься до буд. № АДРЕСА_2 а. В судовому засіданні позивачка ОСОБА_9 ствердила, що за життя батьків вони не обговорювали приватизацію земельної ділянки біля будинку. Внаслідок звернень мешканців буд. АДРЕСА_2 щодо перевірки законності приватизації земельної ділянки ОСОБА_3 на підставі рішення міськвиконкому №134 від 29.04.2002 року стало рішення виконкому Івано-Франківської міської ради від 22.10.2002 року №421 про відміну п.5 додатку до рішення МВК від 29.04.2002 року із посиланням на технічні помилки при підготовці матеріалів земельно-кадастрової інвентаризації. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 18.02.2003 року задоволено позов ОСОБА_3 та визнано недійсним п. 15 рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 22.10.2002 року та визнано, що ОСОБА_3 є законним володільцем земельної ділянки площею 0,00653 га на території АДРЕСА_2 , що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку, який в установленому порядку не відмінений. В копіях технічної документації по проведенню земельно-кадастрової інвентаризації земельної ділянки та оформленню документів, що посвідчує право приватної власності на земельну ділянку є план земельної ділянки площею 0, 0653га , висновок Івано-Франківського міського управління земельних ресурсів від 16.04.2002 року про погодження передачі у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд розміром 0, 0653га, висновок управління архітектури містобудування Івано-Франківського МВК, акт встановлення та узгодження зовнішніх меж землекористування, документи по приватизації квартири, а також нотаріально посвідчено заява батьків позивачів. Вимог законодавства при проведенні приватизації земельної ділянки було дотримано у зв`язку з чим подана заява про визнання висновку експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (КНДІСЕ) №5466/18-41 від 09.08.2018року про проведення судової експертизи з питань землеустрою, який виготовлений за заявою адвоката Осудар О.П. недостовірним та виключення його з числа доказів. У висновку експерта зазначено, що в складі наданої на дослідження копії техдокументації відсутні обов`язкові в даному випадку документи та матеріали, зокрема, відсутнє рішення Івано-Франківської міської ради про передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_3 . А тому, техдокументація розроблена без відповідних на те підстав, зокрема, без рішення Івано-Франківської міської ради про передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_3 . Однак, рішення Івано-Франківського міськвиконкому №134 від 29.04.2002 року знаходиться у матеріалах справи та рішення сесії Івано-Франківської міської ради від 25.01.2002 року про делегування виконкому міської ради повноважень по земельному питанню і саме вказане рішення позивачі просять визнати недійсним. За таких обставин просять у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Приватний нотаріус Івано-Франкіського нотаріального округу - Дузінкевич Л.Б. в судове засідання не зявилася, листами від 19.04.2016 року, 06.02.2017 року просила розглянути справу без її участі(а.с.81,166 том1).

Третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Держгеокадастр Івано-Франківської області в судове засідання не з`явився з не відомих суду причин хоча про день та час слухання справи був повідомлений належним чином.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне

Як вбачається зі змісту ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно копії свідоцтва про право власності на житло від 17.05.2001 року виданого госпрозрахунковою групою з приватизації державного житлового фонду квартира, яка знаходиться по АДРЕСА_4 належить на праві приватної сумісної власності ОСОБА_3 та членам її сімї ОСОБА_10 матері, ОСОБА_11 брату, ОСОБА_12 сину, ОСОБА_13 дочці в рівних долях(а.с.63 том 1).

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 118 ЗК України(в редакції 2001 року), громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Відповідно до копії технічної документації по проведенню земельно-кадастрової інвентаризації земельної ділянки та оформленню документа, що посвідчує право приватної власності на земельну ділянку вбачається, що ОСОБА_3 23.03.2001 року звернулася до міського голови ОСОБА_14 . ОСОБА_15 із заявою про безоплатну передачу у приватну власність земельної ділянки на АДРЕСА_2 а для будівництва та обслуговування житлового будинку(а.с.54 том1).

Відповідно до висновку Івано-Франківського міського відділу земельних ресурсів погоджено передачу земельної ділянки 0,0653 га у приватну власність ОСОБА_3 (а.с.55,56 том1).

Актом встановлення та узгодження зовнішніх меж землекористування 11.12.2001 року проведено встановлення на місці меж земельної ділянки, що знаходиться в АДРЕСА_2 . (а.с.57 том1).

Управління архітектури і містобудування погодило передачу у приватну власність земельної ділянки по АДРЕСА_2 а ОСОБА_3 (а.с.58 том 1).

З копії технічного паспорту виданого 23.03.2001 року вбачається, що власником квартири АДРЕСА_5 є ОСОБА_3 (а.с.59 том1).

Відповідно до довідки ЖЕО-2 від 16.11.2001 року встановлено, що документи на зняття з балансу будинку АДРЕСА_6 а знаходяться в управлінні ЖКГ(а.с.60 том 1).

Згідно копії заяви посвідченої приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу АЕВ №029498 12.09.2001 року ОСОБА_4 , 1926 р.н. та ОСОБА_5 1922 р.н. співвласники квартири АДРЕСА_3 від приватизації земельної ділянки відмовились та надали згоду ОСОБА_3 на приватизацію всієї земельної ділянки, яка відноситься до будинку АДРЕСА_2 (а.с.62 том1).

З довідки ЖЕО вбачається, що будинок АДРЕСА_2 з балансу ЖЕО-2 згідно рішення Івано-Франківської міської ради від 27.12.2001 року Про передачу у власність громадян житлових будинків(а.с.62 том).

З довідки ОБТІ вбачається, що належна частка квартири АДРЕСА_5 складає 52/100 ч.(а.с.64,65 том 1).

Рішенням Івано-Франківської міської ради ХХІ сесія третього демократичного скликання від 25.01.02 року Про делегування окремих повноважень щодо управління землями міста делеговано виконавчому комітету Івано-Франківської міської ради повноваження щодо управління комунальною власністю землями міста Івано-Франківська (а.с.50 том1).

Згідно архівного витягу з рішення виконавчого комітету Івано-Франквської міської ради від 29.04.2002 року №134 Про матеріали міського відділу земельних ресурсів п. 6 затверджено матеріали земельно-кадастрової інвентаризації і передано у приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) ОСОБА_3 (а.с.52 том1).

Відповідно до архівної копії Державного акту на право пиватної власності на землю Серія ІФ № 15/02-008833 ОСОБА_3 , яка мешкає в АДРЕСА_2 , на підставі рішення виконкому Івано-Франківської міської ради народних депутатів від 29.04.2002 року №134 є власником земельної ділянки 0,0653 га, яка розташована на території АДРЕСА_2 . Землю передано для будівництва та ослуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд(присадибна ділянка). Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №8833(а.с.4 том1).

Позивачі як на підставу позовних вимог посилаються на рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 22.10.2002 року №421 Про матеріали міського відділу земельних ресурсів яким відповідно до п. 15 встановлено, що, у звязку з технічною помилкою при підготовці матеріалів земельно-кадастрової інвентаризації відмінено дію п.5 додатку 1 до рішення міськвиконкому від 29.04.2002 року №134 в частині передачі у приватну власність земельної ділянки на АДРЕСА_2 а ОСОБА_3 (а.с.99 том1).

Проте, як було встановлено в судовому засіданні рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 22.10.2002 року №421 було прийняте за зверненням ОСОБА_16 , яка проживає по АДРЕСА_7 , та якій листом виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради надано відповідь, що у жовтні місяці прийнято рішення про відміну рішення міськвиконкому №134 від 29.04.2002 року в частині передачі у приватну власність земельної ділянки ОСОБА_3 . Оскільки, має чинність державний акт на право приватної власності на землю №8833 виданий 21.05.2002 року, будь-які дії перерозподілу земельної ділянки на АДРЕСА_6 а проводитись не будуть(а.с.101 том 1).

Аналогічного змісту листа №07/1-197-02 від 05.11.2002 року було надано ОСОБА_16 жительці АДРЕСА_7 , прокуратурою Івано-Франківської області(а.с.102 том1).

Крім того, позиція позивачів спростовується рішенням Івано-Франківського міського суду №2-2912/2003 року від 18.02.2003 року, яким встановлено, що ОСОБА_3 є законним володільцем земельної ділянки площею 0,0653 га на території АДРЕСА_2 , що підтверджується Державним актом на право приватної власності на земельну ділянку, який в установленому законом порядку не відмінений. Визнано недійсним п.15 рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської Ради від 22.10.2002 року(а.с.98). Дане рішення набрало законної сили.

У відповідності до ч. 4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У письмових поясненнях дебати(заключне слово)представник позивачів посилається на застосування ст. 120 ЗК України та 377 ЦК України, проте, норми даних статтей не передбачають переходу земельної ділянки для обслуговування квартири.

Так, у відповідності до ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків).

Крім того, позивачі посилаються на застосування ст.ст. 1125 ЦК України та 131 3К України, право власності на земельну діяльну переходить до спадкоємців на загальних підставах. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, а також право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування (п.22-1 Постанови Пленуму). Однак, при розгляді даного спору необхідно врахувати, що положення статті 1218 ЦК України встановлюють, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, які належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Як вбачається з оглянутих в судовому засіданні свідоцтв про право на спадщину за заповітом ОСОБА_2 та ОСОБА_1 прийняли після смерті своєї матері ОСОБА_4 по 1/2 частини квартири, що знаходиться по АДРЕСА_8 . Таким чином встановлено, що земельна ділянка, яка знаходиться по АДРЕСА_2 а не входила до спадкового майна. А отже, за життя ОСОБА_17 не приватизовувала спірну земельну ділянку.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2016 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що при приватизації державного житлового фонду особи, яким передано у власність жилі приміщення в одноквартирних будинках, набувають права власності на земельні ділянки, де розташований будинок, шляхом їх приватизації згідно із положеннями ЗК України (п.18 Постанови Пленуму).

Спадкодавець ОСОБА_4 двічі отримувала право власності на нерухоме майно квартири у вказаному будинковолодінні, зокрема під час приватизації квартири у 1993 році та 24.05.2004 році на підставі свідоцтва про право власності на спадкове майно після смерті чоловіка. Однак, в справі відсутні будь-які докази, що батьки позивачів зверталися до органів місцевого самоврядування з приводу приватизації земельної ділянки у зв`язку з приватизацією державного житлового фонду.

Посилання позивачів, що висновком експерта за результатами проведення судової експертизи з питань землеустрою від 09.08.2018 року №5466/18-41, проведеної за заявою адвоката Осудар О.П., встановлено, що технічна документація по проведенню земельно-кадастрової інвентаризації земельної ділянки та оформленню документа, що посвідчує право приватної власності на земельну ділянку, ОСОБА_18 вул АДРЕСА_2 а не відповідає за складом та за змістом вимогам земельного законодавства та іншим нормативним документам з питань землеустрою та землекористування, чинних на 29.04.2002 року(а.с.4-9 том2).

Проте, даний висновок як належний доказ суд не приймає з тих підстав, відповідно до розділу Дослідження (стор.6 з 11) п.1 експерт посилається як на підставу невідповідності техдокументації - відсутність рішення Івано-Франквської міської ради про передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_3 , прийняте до початку розроблення документації(а.с.4-9). Як було досліджено у матеріалах справи є рішення виконавчого комітету Івано-Франквської міської ради від 29.04.2002 року №134 Про матеріали міського відділу земельних ресурсів, яким п. 6 затверджено матеріали земельно-кадастрової інвентаризації і передано у приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) ОСОБА_3 . Свідоме ненадання на дослідження експерту оскаржуваного рішення стороною позивача свідчить про намір отримати завідомо неправдий виснок експерта, та представити на розгляд суду як підставу для скасування оспорюваного рішення.

Статтею 41 Конституції України, статтею 321 Цивільного кодексу України визнано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 2 сг. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Беручи до уваги вищенаведене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним п.6 рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 29.04.2002 року №134 в частині затвердження матеріалів земельно-кадастрової інвентаризації та передачу у приватну власність ОСОБА_3 земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться в АДРЕСА_2 а площею 0,0653 га слід відмовити.

Що стосується позовної вимоги про визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку, що знаходиться в АДРЕСА_2 а площею 0,0653 га серія ІФ 15/02-008833 виданий 21.05.2002 року, то вона є похідною від первісної позовної вимоги, а тому до задоволення не підлягає.

Що стосується земельної ділянки, яка необхідна для проїзду, проходу до житлового будинку, то оскільки, позивачами не ставилось питання про встановлення порядку користування даною земельною ділянкою, то суд розяснює сторонам право укладення земельного сервітуту.

Відповідно ст. 99 ЗК України, право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів: право проходу та проїзду на велосипеді; право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху; право на розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм); право на будівництво та розміщення об`єктів нафтогазовидобування; право на розміщення об`єктів трубопровідного транспорту; право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку; право розміщення (переміщення, пересування) об`єктів інженерної інфраструктури меліоративних систем; право відводу води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку; право забору води з природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право проходу до природної водойми; право поїти свою худобу із природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право прогону худоби до природної водойми; право прогону худоби по наявному шляху; право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд; інші земельні сервітути.

Відповідно до рішення Європейського суду у справі «Совтрансавто-Холдинг проти України» тоді як ст. 6 Конвенції гарантує право на справедливий суд, ст.6 не встановлює ніяких правил стосовно допустимості доказів чи способу їх оцінки. Це питання регулюється, головним чином, національними законодавством та судами. Суд нагадує, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди аргументувати прийняті ними рішення, це не можна розуміти як вимогу надавати вичерпну відповідь на кожне питання, підняте стороною під час судового розгляду справи.

При цьому суд зазначає, що вирішення питання щодо застосування строку позовної давності заявлене представником виконкому Івано-Франківської міської ради є зайвим, оскільки на правильність висновку суду про відмову в задоволенні позову не впливає.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позов є не обгрунтованим та таким, що не підлягає до задоволення в цілому.

На підставі викладеного, відповідно до Закону України Про місцеве самоврядування в Україні, ст.ст. 21, 203, 204, 215, 377, 526 Цивільного Кодексу України, ст.ст.120, 123, 124, 186-1 Земельного кодексу України, ст.ст. 4, 12, 13, 76-81, 247 ЦПК України, керуючись ст. ст. 258, 259, 263-265, 273 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Виконкому Івано-Франківської міської ради, ОСОБА_3 треті особи які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Держгеокадастр Івано-Франківської області, Приватний нотаріус Івано-Франкіського нотаріального округу - Дузінкевич Л.Б. про визнання недійсним рішення та державного акту про право власності на земельну ділянку відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Довідка: повний текст рішення виготовлено 19.03.2020 року.

Суддя Пастернак І.А.