Житомирський апеляційний суд
Справа №288/539/15-ц Головуючий у 1-й інст. Рудник М. І.
Категорія 26 Доповідач Миніч Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2020 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого - судді: Миніч Т.І.

суддів: Галацевич О.М.,

Павицької Т.М.

секретаря

судового засідання Ковальської Я.В.

за участі представника позивача і відповідача

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» та апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 10 жовтня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Рудника М.І.

у цивільній справі №288/539/15-ц за первісним позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості,

за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання кредитного договору №К2К4GF00260001 від 17 серпня 2005 року не укладеним,

за зустрічним позовом ОСОБА_4 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про визнання поруки припиненою

за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про визнання кредитного договору №К2К4GF00260001 від 17 серпня 2005 року не укладеним, -

в с т а н о в и в:

У квітні 2015 року Акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" (далі-Банк) звернулося до суду з позовом. Банк просив стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 на свою користь заборгованість за кредитним договором №K2K4GF00260001 від 17 серпня 2005 року в розмірі 40 269,63 (Євро), що за курсом 25,25 відповідно до службового розпорядження НБУ від 02 квітня 2015 року складає 1 016 808,16 грн. та судовий збір у розмірі 3 654,00 грн. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначав, що 17 серпня 2005 року між Банком та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №K2K4GF00260001. За умовами договору позивач зобов`язався надати ОСОБА_2 кредит у сумі 41 000,00 (Євро) на термін до 15 серпня 2025 року, який останній зобов`язався повернути та сплатити відсотки за користування кредитом в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

Відповідно до договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, ОСОБА_2 повинен надати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, який складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. Згідно договору у випадку порушення зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_2 сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором.

В порушення умов кредитного договору та норм закону ОСОБА_2 зобов`язання за вказаним кредитним договором належним чином не виконав та не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та строки.

У зв`язку із зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором, станом на 02 квітня 2015 року ОСОБА_2 має перед банком заборгованість в розмірі 40269,63 (Євро), яка складається з: заборгованості за кредитом - 33 147,29 (Євро); заборгованості по процентах за користування кредитом- 4128,72 (Євро); заборгованості по комісії за користування кредитом - 1630,24 (Євро); пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором - 1363,38 (Євро).

В забезпечення виконання зобов`язання за договором №K2K4GF00260001 між АТ КБ «Приватбанк» та нижче вказаними фізичними особами було укладено: договір поруки з поручителем ОСОБА_3 ; договір поруки з поручителем ОСОБА_4 ; договір поруки з поручителем ОСОБА_1 ; договір поруки з поручителем ОСОБА_5 .

Відповідно до умов договору поруки, а саме пункту 5, АТ КБ «ПриватБанк» було направлено на адресу поручителів письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобов`язань за договором №K2K4GF00260001. Проте дана вимога, що була пред`явлена до поручителів щодо виконання забезпеченого зобов`язання, залишена без задоволення.

26 листопада 2015 року до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання кредитного договору №К2К4GF00260001 від 17 серпня 2005 року не укладеним. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначала, що в період укладення кредитного договору вона являлась дружиною ОСОБА_2 . Для укладення цього договору вона зобов`язана була надати свою згоду. В іншому випадку кредитний договір не міг бути укладеним. Проте, вона не надавала згоду на укладення кредитного договору на тих умовах, що викладені в долученому до позовної заяви кредитному договорі. Вважає, що кредитний договір із зазначеними в ньому умовами так і не був укладений з огляду на те, що в ньому сторонами не досягнуто всіх істотних умов. Зважаючи на це вона і не могла надати згоду на укладення договору за умовами, по яких не досягнуто всіх істотних умов. Вважала, що Банк зобов`язаний був зазначити в кредитному договорі загальну (сукупну) вартість кредиту шляхом зазначення реальної процентної ставки (у процентах річних) та абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі). Враховуючи те, що в кредитних правовідносинах кредит є товаром, а абсолютне значення подорожчання кредиту - це його ціна у грошовому виразі. При укладанні кредитного договору Банк не зазначив абсолютне значення подорожчання кредиту, що, на думку позивача, свідчить про порушення положень законодавства та відсутність у договорі істотної умови - детального розпису загальної вартості кредиту для споживача. Кредитний договір не містить графіку платежів, передбаченого п. 3.2 Правил. Враховуючи викладене просила відмовити у задоволенні позовних вимог та визнати Кредитний договір № K2K4GF00260001 від 17 серпня 2005 року не укладеним (Т.1, а.с.134-135).

27 листопада 2015 року до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_4 до АТ КБ «ПриватБанк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про визнання поруки припиненою. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначала, що між нею та Банком 17 серпня 2005 року був укладений договір поруки № б/н. Вважала, що порука припинилась згідно частини 4 статті 559 ЦК України. Пунктом 11 договору поруки встановлено, що договір діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором. У договорі поруки не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки про його дію до повного виконання боржником своїх зобов`язань перед банком за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині 1 статті 251 та частині 1 статті 252 ЦК України, тому вважала, що підлягають застосуванню норми частини 4 статті 559 ЦК України. Сторони встановили строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входить до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно з частиною 3 статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку, тобто 15 числа кожного місяця, починаючи з 17 вересня 2005 року. Повідомленням від 10 лютого 2015 року Банк повідомив боржника ОСОБА_2 , поручителів про порушення зобов`язань за вказаним кредитним договором, наявність заборгованості у сумі 6599,98 Євро та про дострокове повернення суми кредиту в повному обсязі, нарахованих процентів, комісій та штрафних санкцій. Але подібні вимоги до неї протягом 6 місяців, як це передбачено частиною 4 статті 559 ЦК України Банком направлені не були, що призвело до припинення поруки. Згідно умов кредитного договору та договору поруки щомісячний платіж визначений у сумі 580,30 Євро для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсотках за користуванням кредитом. В той час у зазначеному повідомленні банк вказував про наявну заборгованість у сумі 6599, 98 Євро. Виходячи із розміру щомісячної сплати, вказана заборгованість утворилася більш ніж за 11 місяців. Виходячи із того, що строк дії поруки у договорі поруки не встановлений, то порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. У зв`язку з тим, що Банк звернувся з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, то можна вважати, що Банк не визнав поруки припиненою. Тому просила відмовити у задоволенні первісного позову в частині стягнення з неї заборгованості у розмірі 40269, 63 Євро за кредитним договором № K2K4GF00260001, укладеним 17 серпня 2005 року між ОСОБА_2 і АТ КБ «ПриватБанк», та визнати поруку припиненою (Т.1, а.с.137-140).

05 лютого 2016 року до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_2 до АТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про визнання кредитного договору № К2К4GF00260001 від 17 серпня 2005 року не укладеним. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначав, що кредитний договір було укладено на умовах, що ним було отримано суму в розмірі 49 173,74 Євро. При цьому він повинен був сплачувати банку за користування кредитом 0,92% в місяць на суму залишку заборгованості, комісію в розмірі 0,5% від суми виданого кредиту в момент надання кредиту і + 0,37% від суми виданого кредиту щомісячно. При цьому зазначено, що він повинен в період з 10 по 15 число кожного місяця сплачувати суму в розмірі 580,30 Євро. Вважав, що цей договір є не укладеним з огляду на наступне. Відповідно до статті 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» інформація про послуги повинна містити дані про ціну (тариф), умови та правила придбання товарів (виконання робіт, надання послуг). Банк зобов`язаний зазначити в кредитному договорі загальну (сукупну) вартість кредиту шляхом зазначення реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту, що свідчить про порушення вказаних положень законодавства та відсутність у договорі істотної умови - детального розпису загальної вартості кредиту для споживача. Кредитний договір не містить графіку платежів, передбаченого п. 3.2 Правил. Так зокрема в п.6.2 Договору зазначений прочерк щодо реквізитів графіку платежів, що свідчить про його відсутність. Згідно підписаного договору також вбачається, що сторони не узгодили суму договору зважаючи на те, що відповідно до п.1.1 Договору вбачається, що ОСОБА_2 повинен кожного місяця сплачувати лише відсотків: 0,92 % від залишкової суми кредиту і 0,37% від суми виданого кредиту. Враховуючи викладене перший платіж ОСОБА_2 повинен складати 452,40 євро та 181,94 євро, а всього 634,34 євро відсотків з дати першого платежу. При цьому договором передбачено, що всього в місяць ОСОБА_2 повинен сплачувати в розмірі 580,30 євро. Ця сума становить меншу ніж передбачені відсотки за договором. Отже, виходячи з цього просив визнати кредитний договір №K2K4GF00260001 від 17 серпня 2005 року таким, що не укладений (Т.1, а.с.176-178).

Рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області від 10 жовтня 2019 року первісний позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №K2K4GF00260001 від 17 серпня 2005 року в розмірі 8053,92 Євро з кожного, що в гривневому еквіваленті за курсом 25,25 гривень відповідно до службового розпорядження НБУ від 02.04.2015 складає по 203 361,63 гривень з кожного.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , на користь АТ КБ «ПриватБанк» сплачений судовий збір в розмірі 856,80 гривень з кожного.

В решті позовних вимог відмовлено.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання кредитного договору № К2К4GF00260001 від 17 серпня 2005 року не укладеним - відмовлено.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 до АТ КБ «ПриватБанк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про визнання поруки припиненою - відмовлено.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до АТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про визнання кредитного договору №К2К4GF00260001 від 17 серпня 2005 року не укладеним - відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі Акціонерне товариство Комерційний Банк «Приватбанк» просить зазначене рішення суду змінити в частині стягнутої суми заборгованості із ОСОБА_2 , а саме стягнути з нього заборгованість у сумі 40 269,63 (Євро) та судові витрати. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині є незаконним та винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права. Зокрема зазначає, що згідно кредитного договору Банк зобов`язувався надати ОСОБА_2 кредит у розмірі 41 000,00 (Євро), а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Проте в порушення умов кредитного договору та статей 509,525,526,530,1054 ЦК України ОСОБА_2 взяті на себе зобов`язання належним чином не виконав, не здійснив погашення заборгованості та станом на 02.04.2015 року має перед Банком заборгованість у загальному розмірі 40 269,63 (Євро).

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить зазначене рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні первісного позову, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 задовольнити. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції прийнято без повного з`ясування всіх обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення є необґрунтованим та прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального права. Зокрема зазначає, що надані позивачем докази не є достатніми для встановлення факту заборгованості. Так як для встановлення суми заборгованості потрібно встановити, чи платив ОСОБА_2 кошти в сумі та в строки, передбачені договором. Вважає, що потрібно встановити не внутрішні переміщення отриманих коштів за спеціалізованими рахунками, а встановити розмір суми коштів, які по-перше отримав відповідач як кредитні кошти, а по-друге, яку суму коштів він сплачував в касу Банку та дати їх внесення. Натомість вказані докази не були надані Позивачем, внаслідок чого наведена у позовній заяві сума заборгованості не підтверджена доказами, тобто є не доведеною належними засобами доказування, що прямо протирічить п.1 ст.81 ЦПКУ. На думку апелянта, суд ухвалив рішення по голослівно заявленим вимогам позивача, які не підтверджуються належними доказами. Апелянт вважає, що позивач не довів розмір суми заборгованості відповідача та сам факт його заборгованості, внаслідок чого такі вимоги не могли бути задоволені. Суд не пересвідчився в тому, що для розрахунку заборгованості за кредитом обов`язково потрібно доказове підтвердження видачі кредиту і в розрізі суми і в розрізі дати, не звернув увагу на це при допиті експерта, яка зазначила, що в даному кредиті встановити суму і дату видачі кредиту неможливо, хоча експерт володів усіма документами, що надавалися позивачем у справу. Крім того вказує, що позивачем не доведено, що поручителями були отримані вимоги щодо дострокового виконання зобов`язання, так як Банком не надано зворотних повідомлень про отримання цих вимог. Особисто апелянт про дострокове повернення кредиту дізналась лише після отримання заочного рішення суду.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційних скаргах, суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга Банку підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 17 серпня 2005 року АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 уклали кредитний договір №K2K4GF00260001, згідно якого банк зобов`язався надати Позичальнику кредит у сумі 41 000,00 (Євро), на строк до 15 серпня 2025 року, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленому кредитним договором (Т.1 а.с.20-21).

Банк зобов`язувався надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк до 15 серпня 2025 року, виключно у вигляді невідновлювальної лінії в розмірі 49 173,74 Євро на наступні цілі: купівлю квартири в розмірі 41 000,00 Євро та на сплату страхових платежів по особистому страхуванню в розмірі 4100,00 Євро і на сплату страхових платежів по страхуванню нерухомості в розмірі 4073,74 Євро, зі сплатою за користування кредитом відсотків в розмірі 0,92% в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, комісію в розмірі суми 0,5 від суми виданого кредиту початкового в момент надання кредиту плюс 0,37% від суми виданого кредиту щомісячно. Сума розрахована відповідно до п.3.11 договору. Погашення заборгованості по кредиту здійснюється в наступному порядку: щомісячно в період сплати, за який приймається період з «10» по «15» число кожного місяця позичальник повинен надати банку грошові кошти (щомісячний платіж) в сумі 580,30 Євро для погашення заборгованості по кредитному договору, яка складається з заборгованості по кредиту, відсотках.

Порядок та підстави надання кредиту в розмірі 4100 Євро та 4073,74 Євро на цілі, визначені умовами кредитного договору (сплата страхових платежів), визначені пунктами 2.1.3., а саме: позичальник звертається до банку про надання йому кредиту на оплату чергових страхових платежів відповідно до договорів страхування, укладених відповідно до пункту 2.2.6. договору, і доручає банку щорічно перераховувати необхідну для цього суму коштів згідно договорів страхування. Перерахування кредитних коштів банк зобов`язується проводити у випадку не пред`явлення позичальником документів, що підтверджують сплату чергових платежів за рахунок інших джерел до дат їхньої сплати, передбачених договорами страхування. Перерахування коштів на сплату чергових страхових платежів здійснюється в національній валюті України. Якщо кредит надається в іноземній валюті, то позичальник доручає банку: одержати з каси банку іноземну валюту готівкою, необхідну для сплати чергового платежу на підставі договору страхування, укладеного згідно пункту 2.2.6. договору; здійснити продаж у касі банку готівкової іноземної валюти за курсом купівлі банку даної іноземної валюти, встановленому на день виконання даного доручення; отримані від продажу іноземної валюти кошти зарахувати від імені позичальника на сплату чергового страхового платежу.

Зазначене доручення позичальника не підлягає виконанню банком тільки у випадку пред`явлення позичальником банку документів, що підтверджують сплату чергових страхових платежів за рахунок інших джерел до дат їхньої сплати, передбачених договором страхування. Даний пункт договору виконується лише у випадку укладення договору застави згідно пункту 1.3 даного договору або пред`явлення банком вимог, пов`язаних особистим страхуванням.

Відповідно до п.1.2 договору забезпеченням виконання позичальником зобов`язань по даному договору виступає договір іпотеки 2-х кімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 46,40 кв.м., житловою площею 29,10 кв.м.

Згідно договору купівлі - продажу квартири від 17 серпня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, продавець ОСОБА_6 передала належну їй на праві власності, а ОСОБА_2 купив двохкімнатну квартиру за АДРЕСА_1, загальною площею 46,40 кв.м., житловою площею 29,10 кв.м., що знаходиться в будинку АДРЕСА_1 . Продаж квартири здійснено за 256 170,00 грн., які продавець отримав до підписання цього договору. Договір купівлі - продажу квартири зареєстрований в державному реєстрі правочинів, що підтверджується витягом про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів від 17 серпня 2005 року (Т.3 а.с.62-63).

Відповідно до пункту 8 договору купівлі - продажу квартири, вказана квартира купується за письмовою згодою дружини ОСОБА_1 , що підтверджується заявою, підпис на якій посвідчено 17 серпня 2005 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, за реєстром № 4604, зі змістом якої продавець ознайомлена.

17 серпня 2005 року між ТДВ «Страхова компанія «Кредо» та ОСОБА_2 в особі АТ КБ «ПриватБанку», який діє від імені страховика на підставі договору доручення на виконання страхових агентських послуг №2 від 31 березня 2003 року, укладеного між страховиком і страховим агентом від імені якої діє особа, зазначена у п.17 договору, - з одного боку, та особа, зазначена у п.15 цього договору, з іншого боку. Відповідно до пункту 2.1 договору об`єктом страхування за цим договором є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням майном зазначеним у п.20 цього договору, а саме: квартирою АДРЕСА_1 . Згідно з пунктом 14 договору, строк його дії один рік з моменту набрання ним чинності до 16 серпня 2016 року (Т.3, а.с.57).

Також між ТДВ «Страхова компанія «Кредо» та ОСОБА_2 в особі АТ КБ «ПриватБанку» укладено договір особистого страхування № К2К4 GFР0537 від 17 серпня 2005 року (Т.3, а.с.60-61).

В забезпечення виконання зобов`язання за договором №K2K4GF серпня 2005 року АТ КБ «Приватбанк» також було укладено: договір поруки з поручителем ОСОБА_3 ; договір поруки з поручителем ОСОБА_4 ; договір поруки з поручителем ОСОБА_1 ; договір поруки з поручителем ОСОБА_5 (т.1 а.с.23-26).

Відповідно до умов договорів поруки (п.4) у випадку невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором поручителі відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Як вбачається з копії свідоцтва про зміну прізвища серії НОМЕР_1 , ОСОБА_1 25 липня 2017 року змінила своє прізвище на ОСОБА_1 , актовий запис № 85(Т.2, а.с.100).

Зі змісту кредитного договору вбачається, що ОСОБА_1 , надала згоду на укладення Позичальником кредитного договору № K2K4GF00260001 від 17 серпня 2005 року, отримання Позичальником кредитних коштів і їх використання відповідно умов кредитного договору, а також надання ним в заставу/іпотеку Приватбанку будь - якого майна, яке належить їй на праві спільної сумісної власності, з ціллю забезпечення виконання зобов`язань по укладеному договору. У випадку втрати або пошкодження майна, представлено в забезпечення по кредитному договору (повністю або частково), зобов`язується передати банку в залог/іпотеку інше майно, достатнє для погашення заборгованості по даному кредиту.

Згідно з пунктом 11.4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 (зі змінами та доповненнями), договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві.

Заявами на видачу готівки від 17 серпня 2005 року, підтверджується той факт, що ПАТ КБ «Приват Банк» перерахував, а ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 41 000,00 (Євро)(Т.1 а.с.22).

Згода відповідача на отримання кредиту та на умови кредитного договору підтверджується його підписом у вказаному договорі.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що первісний позов підлягає задоволенню, а відповідачі зобов`язані належним чином виконати взяті на себе зобов`язання за кредитним договором та договорами поруки.

При цьому судом враховано, що відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договорів, виборі контрагента та визначенні умов з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості.

У відповідності з частиною другою статті 639 ЦК України - якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Зміст договору становить умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до частини першої статті 638 та статті 1054 ЦК України істотними умовами кредитного договору є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір і порядок нарахування та виплати процентів, відповідальність сторін.

В даному випадку судом достеменно встановлено, що під час укладення кредитного договору сторони погодили всі його істотні умови, позичальник погодився з цими умовами, що засвідчив власним підписом в договорі.

Відповідач ОСОБА_2 не надав жодного доказу на підтвердження тих обставин, що під час укладання кредитного договору він не мав можливості прочитати його текст та детально ознайомитися зі всіма його умовами. Навпаки позичальник протягом тривалого часу належним чином виконував зобов`язання, що свідчить про його згоду зі всіма умовами кредитного договору.

Відповідно до частини другої статті 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом, отже пропозицію в укладанні договору та визначенні його також вимоги Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», зокрема: досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов договору: мета, сума і строк кредиту; умови і порядок його видачі та погашення; види (способи) забезпечення зобов`язань позичальника; відсоткові ставки; порядок плати за кредит; порядок зміни та припинення дії договору; відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору.

Відповідно статей 526,527,530,1054 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (статтею 611 ЦК України).

Згідно статті 627 ЦК України свобода договору включає вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов`язки учасників.

Укладаючи Договір Позичальник не ставив під сумнів розумність і справедливість його умов, навпаки, укладаючи договір сторони розумно оцінювали умови, за яких він буде виконуватися, зокрема, зважувати відповідальність, яка настає, згідно з умовами Договору, при його невиконанні чи неналежному виконанні.

При укладанні Договору сторони досягли згоди щодо його умов відповідно до статті 638 ЦК України. Таким чином, розумною вважається сума неустойки (штрафу та пені), яку сторони визначили та погодили при укладенні Договору.

Згідно статті 526, частини третьої статті 549 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов Договору. За несвоєчасне виконання зобов`язання, боржнику нараховується пеня, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення платежу.

Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Частиною другою статті 625 ЦК України, передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та проценти від простроченої суми.

В порушення умов кредитного договору, а також статей 509, 526, 1054 ЦК України, ОСОБА_2 свої зобов`язання не виконав, а саме, не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та строки.

У зв`язку з зазначеним порушенням зобов`язань, відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором № K2K4GF00260001 від 17 серпня 2005 року, ОСОБА_2 станом на 02 квітня 2015 року має заборгованість перед банком в розмірі 40269,63 (Євро), яка складається із: заборгованості за кредитом - 33147,29 (Євро); заборгованості по процентах за користування кредитом - 4128,72 (Євро); заборгованості по комісії за користуванням кредитом - 1630,24 (Євро); пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором - 1363,38 (Євро)( Т.1 а.с.4-10, Т.3 а.с.48-50).

Як вбачається із службового розпорядження НБУ від 02 квітня 2015 року курс (Євро) складає 2525,4831 гривень за сто одиниць(Т.1 а.с.11).

При цьому суд врахував, що розрахунок заборгованості не є первинним документом за своєю природою, а є інформаційним документом по факту обробки фактичного операційного руху грошових коштів по рахунках кредитної угоди, а також відображає стан нарахувань в певні періоди часу.

Банком надано виписку з банківського рахунку, яка містить інформацію про рух коштів та про проведені операції. Виписка є первинним бухгалтерським документом (Т.2 а.с.172-183).

Правильність проведеного Банком розрахунку відповідачами не спростована.

Проведена під час апеляційного розгляду справи судова економічна експертиза вказаних обставин також не спростувала. Так, у висновку експерт зазначив, що не видається можливим визначити, чи відповідає розрахунок заборгованості умовам кредитного договору та визначити розмір заборгованості (т.4 а.с.167).

Досліджуючи обставини доведеності вимог за первісним позовом та розміру заборгованості, суд першої інстанції із врахуванням положень ст.ст.76-80,89 ЦПК дав належну і об`єктивну оцінку зібраним у справі доказам. Будь-яких процесуальних порушень, які б давали підстави для переоцінки доказів, апеляційним судом не встановлено.

Разом з тим, покладаючи на відповідачів обов`язок повернути кредит у конкретно визначеному розмірі кожним, суд припустився помилки.

Так, за нормами статті 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Статтею 554 ЦК України передбачено, що в разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Аналіз наведених норм дає підстави стверджувати, що в разі укладення кількох договорів поруки, які забезпечують виконання одного зобов`язання, виникає кілька самостійних зобов`язань, сторони яких (поручителі) перебувають у правовідносинах з одним боржником, проте не пов`язані правовідносинами між собою. У такому разі кожен поручитель відповідає перед кредитором боржника в обсязі та відповідно до умов договору поруки,стороною якого він є.

Як вбачається з матеріалів справи предметом спору є різні самостійні договори поруки, за якими кожен з поручителів поручився відповідати перед кредитором разом з позичальником як солідарні боржники за порушення умов одного й того ж кредитного договору.

За наведених обставин, та відповідно до положень ч.4 ст.367, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК апеляційний суд вважає можливим вийти за межі доводів апеляційної скарги Банку в цій частині вимог, скасувати рішення суду за первісним позовом і ухвалити нове рішення - про покладення солідарного обов`язку боржника з кожним із поручителів повернути борг за кредитним договором.

Разом з тим, вирішуючи спір в частині вимог про визнання кредитного договору неукладеним, суд дійшов обгрунтованого висновку про відсутність законних підстав для його задоволення.

При цьому судом враховано, що відповідно до пункту 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9, правочин може бути визнаний недійсним, лише з підстав визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Згідно приписів статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 203 ЦК України, встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2.Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4.Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5.Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до частини 2 статті 345 ГК України, кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов`язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Отже, згідно статей 638, 639 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

В свою чергу, якщо сторони не досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся); якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

Таким чином, непогодження сторонами істотних умов договору може бути лише підставою для визнання договору неукладеним.

Втім, визнання договору неукладеним може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками його виконання сторонами; якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону.

Вказаної правової позиції дійшов Верховний Суд України у постановах від 23.09.2015 р. у справі № 3-502гс15; від 20.04.2016 р. у справі № 3-287гс16; від 06.07.2016р. у справі № 3-436гс16 .

Крім того, визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору в разі, якщо сторони не досягли згоди з усіх його істотних умов, а не за наслідками виконання договору сторонами.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25 червня 2011 р. у справі № 3-58гс11 та п. 22 постанови Верховного Суду від 11.10.2018 у справі № 922/189/18. Аналогічної правової позиції також дійшов Верховний Суд України в постановах від 23.09.2015 у справі № 914/2846/14 та від 06.07.2016 у справі № 914/4540/14.

Також, відповідно до п. п. 74-76 постанови № 14-144цс18 від 5 червня 2018 року Великої Палати Верховного Суду, у разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна зі сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами ЦК України (частина восьма статті 181 ГК України). Згідно з частиною другою статті 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону та залежно від встановлених обставин вирішити питання щодо наслідків його часткового чи повного виконання сторонами. У такому разі визнання вказаного договору укладеним не буде належним способом захисту.

Необґрунтованість підстав позову підтверджує аналогічна правова позиція Верховного Суду у справі № 922/189/18, викладена в Постанові від 11.10.2018 року.

Відповідно до пункту 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до частини першої статті 215 ЦК ( 435-15 ) підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205-210, 640 ЦК ( 435-15) тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою.

В даному випадку суд першої інстанції правильно вважав, що спірний договір його сторонами виконувався. Тому виключається можливість кваліфікації договору як неукладеного. Таку правову позицію у постанові від 6 листопада 2018 року по справі №926/3397/17 висловив Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду.

У зв`язку з наведеним суд правильно вважав, Банком на виконання вимог відповідних положень Закону України «Про захист прав споживачів» надано позичальнику всю інформацію в письмовому вигляді, в результаті чого сторонами був підписаний кредитний договір. Враховуючи, що законодавчо не встановлений обов`язок кредитора на відібрання підпису позичальника під наданою інформацією, доказом наявності факту виконання вимог Закону України «Про захист прав споживачів» є положення частини другої статті 638, частини другої статті 642 ЦК України, тобто фактичне прийняття пропозиції до укладання договору дією (отримання кредиту боржником та сплата ним періодичних платежів).

Вищевказану обставину підтверджує також відсутність з боку позичальника ОСОБА_2 претензій протягом передбачених законом 14 днів й протягом трьох років.

На момент укладання кредитного договору сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено власноручними підписами та печатками сторін, як цього вимагає стаття 203 ЦК України; правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, зокрема надання кредиту Позичальнику, кредитний договір укладено з дотримання положень законодавства.

Стосовно того, що відсутній графік погашення кредиту суд зазначив, що згідно з пунктом 1.1 Договору Позичальник зобов`язується щомісячно в період сплати, за який приймається період з «10» по «15» число кожного місяця надати банку грошові кошти (щомісячний платіж) в сумі 580,30 Євро для погашення заборгованості по кредитному договору, яка складається з заборгованості по кредиту, відсотках.

Разом з тим, належних та допустимих доказів порушення зі сторони Банку положень статті 203 ЦК України ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не надано.

Вирішуючи вимоги про визнання поруки такою, що припинена, суд правильно вважав, що підстав для задоволення зустрічного позову в цій частині також не було.

Так, з матеріалів справи вбачається, що в забезпечення виконання зобов`язання за договором № K2K4GF00260001 між АТ КБ «Приватбанк» та нижче вказаними фізичними особами було укладено: договір поруки з поручителем ОСОБА_3 ; договір поруки з поручителем ОСОБА_4 ; договір поруки з поручителем ОСОБА_1 ; договір поруки з поручителем ОСОБА_5 , що підтверджується договорами поруки від 17 серпня 2005 року (Т. 1, а.с.23-26).

Згідно із пунктом 2 договору поруки поручитель відповідає перед АТ КБ «ПриватБанк» за виконання зобов`язань за кредитним договором у тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісії, винагороди, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.

Пунктом 11 договору поруки встановлено, що договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором.

Згідно із пунктом 12 договорів поруки від 17 серпня 2005 року порука припиняється після закінчення 5 років із дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Якщо ж сторони у договорі визначили інший строк дії поруки, відповідно застосовується строк, визначений за домовленістю сторін що відповідає засадам цивільного законодавства щодо свободи договору.

В даному випадку матеріали справи свідчать про те, що боржник (а отже і поручитель) узяли на себе зобов`язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 15 серпня 2025 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами).

Таким чином, у разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначене періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлено договором чи законом строк її дії, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251,252 ЦК України).

Погашення заборгованості по кредиту здійснюється в наступному порядку: щомісячно в період сплати, за який приймається період з «10» по «15» число кожного місяця позичальник повинен надати банку грошові кошти (щомісячний платіж) в сумі 580,30 Євро для погашення заборгованості по кредитному договору, яка складається з заборгованості по кредиту, відсотках.

Отже, сторони встановили не лише строк дії договору, а й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Якщо умовами кредитного договору передбачено окремі самостійні зобов`язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов`язку, то в разі неналежного виконання позичальником цих зобов`язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 цього Кодексу) повинні застосовуватись і до поручителя.

Таким чином, в разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Тому, саме з часу прострочення несплаченої заборгованості відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обчислення встановленого договором поруки п`ятирічного строку для пред`явлення вимог до поручителя щодо окремих зобов`язань за кредитом.

Тобто банк мав протягом п`яти років від дня настання строку виконання основного зобов`язання пред`явити вимоги до поручителя.

У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через п`ять років після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Відповідно до виписки зі сплати ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором № K2K4GF00260001 від 17 серпня 2005 року останній здійснював періодичні платежі з часткового погашення заборгованості по кредиту до квітня 2014 року включно. / Т.2 а. с. 172-184/

Відповідно до матеріалів даної справи із вказаним позовом банк звернувся до суду 09 квітня 2015 року.

Згідно положень третього абзацу пункту 24 Постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», пред`явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред`явлення до нього позову. При цьому, в разі пред`явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Окрім того, поданню позову передувала вимога банку до боржника та поручителів від 10 лютого 2015 року. АТ КБ «ПриватБанк» було направлено на адресу відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобов`язань за договором № K2K4GF00260001. Проте вимога, що була пред`явлена до поручителів щодо виконання забезпеченого зобов`язання, залишена без задоволення. Дані вимоги направлялись рекомендованим листом, що підтверджується реєстром згрупованих поштових відправлень - рекомендованих листів, претензій до боржників від 16 березня 2015 року ( Т.1 а.с.12-19).

За таких обставин порука ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 щодо періодичних платежів, які зобов`язався здійснити ОСОБА_2 в межах п`ятирічного строку до дня пред`явлення вимоги до поручителя, не припинилась.

Отже, сторони у договорі поруки встановили строк дії поруки - п`ять років від дня настання терміну повернення кредиту, враховуючи, що термін кредитування сторони узгодили до 15 серпня 2025 року, вимогу до боржника та поручителів банк направив 10 лютого 2015 року, в судовому порядку вимоги про стягнення заборгованості пред`явив 09 квітня 2015 року, тобто в межах п`ятирічного строку дії поруки, отже, відсутні підстави для визнання поруки припиненою.

Наведене узгоджується з правовими висновками викладених в постановах Верховного суду №61-17932св18 від 18 лютого 2019 року, № 61-35997св18 від 27 лютого 2019 року.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду в цій частині не спростовують та на їх правильність не впливають.

За наведених обставин підстав для зміни чи скасування рішення в частині заявлених зустрічних позовів апеляційний суд не вбачає, оскільки воно постановлено судом із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.258,259,367,374,376,381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задоволити частково.

Скасувати рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 10 жовтня 2019 року в частині вимог за первісним позовом та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов задоволити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 40269,63 (Євро), що за курсом 25,25 відповідно до службового розпорядження НБУ від 02 квітня 2015 року складає 1 016 808,16 грн.

Стягнути солідарно із ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 40269,63 (Євро), що за курсом 25,25 відповідно до службового розпорядження НБУ від 02 квітня 2015 року складає 1 016 808,16 грн.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 40269,63 (Євро), що за курсом 25,25 відповідно до службового розпорядження НБУ від 02 квітня 2015 року складає 1 016 808,16 грн.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 40269,63 (Євро), що за курсом 25,25 відповідно до службового розпорядження НБУ від 02 квітня 2015 року складає 1 016 808,16 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» по 2142 грн. з кожного понесених судових витрат.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий: Судді:

Повний текст постанови складений 11.12.2020 року.