провадження 2/201/177/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2020 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Храмцевич Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування Соборної районної в місті Дніпрі ради про визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 08 грудня 2017 року звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визначення місця проживання їх малолітньої дитини з матір`ю, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своєму позові посилається на те, що вони з відповідачем перебували в фактичних шлюбних відносинах (а не в зареєстрованому шлюбі) з лютого 2011 року по травень 2014 року, від цього фактичного шлюбу і спільного мешкання одну спільну малолітню дитину: дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Сімейні стосунки в них не склалися, в сім`ї стали виникати непорозуміння, сварки, конфлікти, почалися складнощі, сім`я фактично розпалася, вона вимушена була переїхати до батьків, жити самостійно. Після цього вона з дитиною мешкають окремо від відповідача, а останній участі в вихованні та утриманні дитини не приймає, усунувся від цього взагалі, будь-якої допомоги їм не надає. Позивач звернулася до органу опіки та піклування за своїм місцем мешкання з заявою про визначення місця мешкання їх дитини з нею, але на виклики до цієї служби відповідач не приходив. Відповідач не приймає ніякої участі у вихованні та утриманні своєї малолітньої дитини, належного спілкування в них немає. Позивач вважає, що зараз зможе сама захистити цю дитину, забезпечить належну реалізацію її прав і свобод. Вона (позивачка) зараз офіційно працює, доглядає неповнолітню дитину, займається її вихованням та утриманням, лікуванням, навчанням, несе додаткові витрати на утримання цієї дитини. Отже, просила визначити місце мешкання вказаної дитини з нею, задовольнивши позов в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 та/або його представник в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Вказаним і матеріалами справи, на думку суду, позовні вимоги визнав частково, фактично не погодився з ними та викладеними в них обставинами і заперечував проти задоволення позову, просив розглянути справу за його відсутності. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного відповідача відповідно до ст. 223 ЦПК України.

Представник третьої особи органу опіки та піклування Соборної районної в місті Дніпрі ради в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Вказаним і матеріалами справи, на думку суду, проти позовних вимог не заперечували, вважали за можливе розгляд справи за їх відсутності; не надали письмові пояснення та висновок про доцільність мешкання дитини сторін з позивачкою, оскільки неповнолітня дитина мешкає не цьому районі міста Дніпра. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаної третьої особи відповідно до ст. 223 ЦПК України.

З`ясувавши думку сторін і третьої особи, перевіривши матеріали справи, оцінивши представлені й добуті докази, суд вважає позовну заяву не обгрунтованою і не підлягаючою задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом в судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 і відповідач ОСОБА_2 дійсно перебували в фактичних шлюбних відносинах (а не в зареєстрованому шлюбі) з лютого 2011 року по травень 2014 року, від цього фактичного шлюбу і спільного мешкання одну спільну малолітню дитину: дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Сімейні стосунки в них не склалися, в сім`ї стали виникати непорозуміння, конфлікти, почалися складнощі, сім`я фактично розпалася, позивачка вимушена була переїхати до батьків, жити самостійно. Після цього вона з дитиною мешкають окремо від відповідача, а останній участі в вихованні та утриманні дитини не приймає, усунувся від цього. Позивач звернулася до органу опіки та піклування за своїм місцем мешкання з заявою про визначення місця мешкання їх дитини з нею, але на виклики до цієї служби відповідач не приходив. Відповідач не приймає ніякої участі у вихованні та утриманні своєї малолітньої дитини, належного спілкування в них немає. Позивач вважає, що зараз зможе сама захистити цю дитину, забезпечить належну реалізацію її прав і свобод. Вона (позивачка) зараз офіційно працює, доглядає неповнолітню дитину, займається її вихованням та утриманням, лікуванням, навчанням, несе додаткові витрати на утримання цієї дитини. Є спір стосовно виховання та утримання малолітньої дитини, місця її мешкання, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено і мати цієї дитини звернулася з позовом до суду про визначення місця мешкання дитини з матір`ю.

Суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Правовідносини, які виникли між сторонами, урегульовані нормами Сімейного кодексу (СК) України.

У відповідності до частин 2-4 статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Зі змісту положень ч. 4 ст. 155 СК України випливає, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Згідно ч. 2 ст. 157 Сімейного кодексу України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. В свою чергу ч. 3 ст. 157 Сімейного кодексу України зобов`язує того із батьків, з ким проживає дитина, не чинити перешкод тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та надати можливості брати участь у її вихованні. Ч. 4 ст. 157 Сімейного кодексу України передбачено, що «батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини».

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 і відповідач ОСОБА_2 дійсно перебували в фактичних шлюбних відносинах (а не в зареєстрованому шлюбі) з лютого 2011 року по травень 2014 року, від цього фактичного шлюбу і спільного мешкання одну спільну малолітню дитину: дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Сімейні стосунки в них не склалися, в сім`ї стали виникати непорозуміння, конфлікти, почалися складнощі, сім`я фактично розпалася, позивачка вимушена була переїхати до батьків, жити самостійно. Після цього вона з дитиною мешкають окремо від відповідача, а останній участі в вихованні та утриманні дитини не приймає, усунувся від цього.

Позивач звернулася до органу опіки та піклування за своїм місцем мешкання з заявою про визначення місця мешкання їх дитини з нею, але на виклики до цієї служби відповідач не приходив, намагання його викликати туди для надання висновку ні до чого не призвели. Отже на сьогодні орган опіки та піклування, виконком Соборної районної в місті Дніпрі ради будь-якого висновку про доцільність визначити місце проживання малолітньої спільних дитини сторін не надав і такого висновку немає, оскільки сторона позивача з дитиною мешкають не в цьому районі міста Дніпра. Тобто орган, який законом уповноважений зробити такий висновок, рішення не прийняв, що позбавляє суд можливості беззаперечно стверджувати, що відповідач дійсно не виконує свої батьківські обов`язки, передбачені законом та моральними засадами суспільства, що він самоусунулися від належного спілкування з дитиною та її виховання і утримання, а тому місце мешкання дитини потрібно визначити з матір`ю.

Згідно з ст. 150, 157 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, той із батьків, хто проживає окремо від дитини зобов`язаний брати участь у її вихованні та утриманні. У випадку ухилення батьків від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини вони можуть бути позбавлені батьківських прав (ст. 164 СК України).

Згідно із Конвенцією про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради від 27 лютого 1991 року держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її; благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави - учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження та експлуатації, включаючи сексуальні зловживання, з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину.

Оцінюючи досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності, з`ясувавши обставини справи, ставлення позивача і відповідача до вказаної малолітньої дитини, враховуючи її інтереси та виходячи з того, що мешкання дітей з одним із батьків (а не з обома) або позбавлення батьківських прав, які надані батькам як до досягнення дитиною повноліття так і після цього і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків та нехтують ними щодо дитини, при цьому, приймаючи до уваги те, що позивачем не наведено достатньо доказів на підтвердження винної поведінки відповідача або свідомого нехтування ними своїми батьківськими обов`язками, суд не погоджується з викладеними у позові доводами, у зв`язку із чим доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Відповідно до ч. 10 ст. 7 Сімейного кодексу України, кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовні моральний розвиток (ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав :а виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ч. 4 ст. 155 Сімейного кодексу України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини та ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, культурного, морального і соціального розвитку. Також, згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Позивач не згодна із тим, щоб їх донька проживала разом з відповідачем і наполягає на визначенні місця проживання цієї дитини разом з її матір`ю. Позивач не надала доказів зверталась до органів поліції із заявами про незаконну поведінку відповідача, на порушення ним моральних засад суспільства.

Частиною 1 ст. 161 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов 'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

За змістом ст. 18 Конвенції про права дитини суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Проаналізувавши сукупність наведених доказів та враховуючи вимоги норм сімейного законодавства, Конвенції про права дитини, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, а також те, що не доцільно порушувати сталий характер стосунків відносно дочки і матері та відносно сторін, суд вважає за необхідне і доцільне залишити такий порядок і надалі, що відповідає їх інтересам.

У відповідності з ч. 4, 5 ст. 19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаний у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи, окрім того положення ч. 1 ст. 161 СК України, що вказує на необхідність з`ясування особистої прихильності дитини до кожного з батьків. У зв`язку з цим зазначений орган опіки та піклування необхідно залучити до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог. Такого висновку суду не надано.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, н

У відповідності з ст. 141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Частиною 1 статті 185 СК України передбачено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Таким чином, брати участь у додаткових витратах зобов`язані обидва з батьків, незалежно від того з ким з них проживає дитина, оскільки Сімейний Кодекс України виходить із принципу рівності прав й обов`язків батьків.

Вищезазначене підтверджено і доведено доказами.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач, відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позовної заяви до ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю відмовити.

Таким чином позовні вимоги про визначення місця мешкання малолітньої дитини в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 3, 4, 15, 16, 55, 60 ЦК України, ст. 7, 19, 109, 150, 153, 155, 157, 161, 164, 165 Сімейного кодексу України, ст. 27 Конвенції ООН про права дитини та ст. 8, 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позовної заяви до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування Соборної районної в місті Дніпрі ради про визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю відмовити.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено 11 березня 2020 року.

Суддя