ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5509/20 Справа № 190/1249/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Резніченко М. С. Суддя у 2-й інстанції - Деркач Н. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2020 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Деркач Н.М.,

суддів: Каратаєвої Л.О., Ткаченко І.Ю.,

при секретарі Лященко С.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційну скаргу Прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі П`ятихатської міської ради Дніпропетровської області та Державної архітектурно-будівельної інспекції України на рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 04 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до П`ятихатської міської ради Дніпропетровської області про визнання права власності на самочинне будівництво , -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до П`ятихатської міської ради Дніпропетровської області про визнання права власності на самочинне будівництво.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на підставі договору про встановлення особистого строкового сервітуту, укладеного між ОСОБА_1 та П`ятихатською міською радою, 05 жовтня 2015 року він отримав для сервітутного користування на 15 років земельну ділянку площею 0,0040 га, з кадастровим номером :01:018:0039 для обслуговування тимчасової споруди для підприємницької діяльності.

Здійснюючи підприємницьку діяльність у 2016 році, не отримавши належного дозволу на будівництво, самочинно збудував споруду комерційного призначення загальною площею 50,3 м2. Під час проведення будівельних робіт були дотримані архітектурні, будівельні, санітарні та екологічні норми, жодних заяв, претензій та скарг не надходило, що свідчить про відсутність факту порушення прав інших осіб цим будівництвом. Після завершення будівництва створено інвентаризаційну справу № 563, 07 червня 2016 року виготовлено технічний паспорт на нежитлове приміщення «приміщення аптеки», площею 50,3 м2, розташоване в АДРЕСА_1 , однак відповідачем йому було відмовлено в оформлені права власності на вказане нежитлове приміщення, оскільки немає правових підстав для опрацювання питання введення в експлуатацію самочинно збудованого приміщення.

ОСОБА_1 просив визнати права власності на нежитлове приміщення загальною площею 50,3 м2, розташоване на земельній ділянці з кадастровим номером :01:018:0039 по АДРЕСА_2 .

Рішенням П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 04 серпня 2016 року у складі судді Резніченка М. С., позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на нежитлове приміщення: приміщення аптеки загальною площею 50,3 м2, розташоване на земельній ділянці з кадастровим номером :01:018:0039 по АДРЕСА_1 .

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2017 року апеляційну скаргу прокуратури Дніпропетровської області в інтересах П`ятихатської міської ради Дніпропетровської області задоволено. Рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 04 серпня 2016 року скасовано і ухвалено нове рішення. Відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Верховного Суду від 25 березня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , задоволено частково. Ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 листопада 2016 року про відкриття апеляційного провадження та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2017 року скасовано. Передано справу до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 16 квітня 2020 року апеляційну скаргу Прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі П`ятихатської міської ради Дніпропетровської області та Державної архітектурно-будівельної інспекції України залишено без руху для доплати судового збору та надання доказів поважності причин пропуску процесуального строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції. (а.с.197-199)

Недоліки, зазначені в ухвалі апеляційного суду, прокуратурою було усунуто у повному обсязі. (а.с.202-205)

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 12 травня 2020 року апелянту поновлено строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції та відкрито апеляційне провадження. (а.с.209-210)

В апеляційній скарзі прокуратура Дніпропетровської області, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що земельна ділянка площею 0,0040 га з кадастровим номером :01:018:0039 по АДРЕСА_2 , була надана позивачу по фактичному розміщенню споруди, а не для будівництва нової. Спірне нерухоме майно не прийнято до експлуатації у встановленому законом порядку.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам судове рішення у даній справі не відповідає.

Судом встановлено, що 05 жовтня 2015 року між П`ятихатською міськрадою в особі в.о. міського голови Кірейцева О.С. та позивачем ОСОБА_1 було укладено договір про встановлення особистого строкового сервітуту, яким ОСОБА_1 надано ділянку загальною площею 0,0040 га, за кадастровим номером :01:018:0039, за адресою: АДРЕСА_2 , а саме - для обслуговування тимчасової споруди для підприємницької діяльності строком на 15 років (а.с.8-11).

07.06.2016 року виготовлено технічний паспор на нежитлове приміщення «Приміщення аптеки» площею 50,3 м2, розташоване в АДРЕСА_1 .

10.06.2016 року позивачем отримано звіт про належну оцінку ринкової вартості нерухомості, виконаний суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_3 , згідно якого вартість самочинно побудованого приміщення аптеки складає 13643,04 грн. (а.с. 33-57).

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем виконано всі вимоги для визнання права власності на самочинне будівництво, оскільки ОСОБА_1 є користувачем вищевказаної земельної ділянки, при проведенні будівельних робіт були дотримані архітектурні, будівельні, санітарні та екологічні норми.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч.2 та 3 ст.331 ЦК право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Крім того, відповідно до ч.2 ст.5 закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об`єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об`єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

За змістом ст.26 закону «Про регулювання містобудівної діяльності», право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку:

1) отримання замовником або

проектувальником вихідних даних;

2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених ст.31 цього закону, її експертизи;

3) затвердження проектної документації;

4) виконання підготовчих та будівельних робіт;

5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів;

6) реєстрація права власності на об`єкт містобудування.

Отже, до початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобов`язана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку.

Особа, яка здійснила самочинне будівництво об`єкта на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не може набути право власності на нього в порядку ст.331 ЦК.

Згідно із ч.1 ст.376 ЦК самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, тобто якщо:

1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети;

2) об`єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту;

3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у ч.1 ст.376 ЦК ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

Водночас згідно із ч.3 ст.376 ЦК право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (ч.4 ст.376 ЦК).

З контексту чч.3 та 4 ст.376 ЦК випливає, що ч.3 цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на ділянці, яка їй не належить.

Аналіз норм ч.3 ст.376 ЦК дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий не є забудовником.

Ця умова є єдиною для визнання права власності на самочинно збудований об`єкт нерухомості за такою особою на підставі рішення суду.

При цьому слід ураховувати положення ч.1 ст.376 ЦК, а саме: наявність в особи, що здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об`єкті нерухомості.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 2.12.2015 у справі №1328цс15.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно договору про встановлення особистого строкового сервітуту, укладеного між ОСОБА_1 та П`ятихатською міською радою 05.10.2015 року, позивач отримав для сервітутного користування на 15 років земельну ділянку площею 0,0040 га, з кадастровим номером :01:018:0039 для обслуговування тимчасової споруди для підприємницької діяльності.

07.06.2016 року виготовлено технічний паспорт на нежитлове приміщення «Приміщення аптеки» площею 50,3 м2, розташоване в АДРЕСА_1 , а 10.06.2016 року отримано звіт про належну оцінку ринкової вартості нерухомості.

Таким чином, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції не врахував відсутність у позивача необхідної дозвільної документації на будівництво, не взяв до уваги наведених вище вимог ст.ст.331, 376 ЦК та дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності на самовільно збудований об`єкт нерухомості.

За таких обставин доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, грунтуються на вимогах закону, тому скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню.

В порядку ст. 141 ЦПК України, з позивача на користь Прокуратури Дніпропетровської області підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1525,07 грн.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі П`ятихатської міської ради Дніпропетровської області та Державної архітектурно-будівельної інспекції України задовольнити.

Рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 04 серпня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до П`ятихатської міської ради Дніпропетровської області про визнання права власності на самочинне будівництво відмовити.

Стягнути зі ОСОБА_1 на користь Прокуратури Дніпропетровської області судовий збір у сумі 1525,07 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Судді: Н.М.Деркач

Л.О.Каратаєва

І.Ю.Ткаченко