Номер провадження: 22-ц/813/1338/20
Номер справи місцевого суду: 509/3995/15-ц
Головуючий у першій інстанції Гандзій Д.М.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.03.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів колегії: Черевка П.М.,

Громіка Р.Д.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

за участю: Черненка М.В. та його представника ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 , представника ОСОБА_4 ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 08 вересня 2016 року за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності та стягнення грошової суми, -

В С Т А Н О В И В:

03 вересня 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності та стягнення коштів.

Мотивуючи позовні вимоги тим, що з липня 1989 року по листопад 2004 року він проживав з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

На підставі рішення Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області від 04 жовтня 2000 року №215 ОСОБА_2 стала власником земельної ділянки площею 0,10 га по АДРЕСА_1 , на яку 27 вересня 2007 року отримала державний акт на право власності на земельну ділянку. На зазначеній земельній ділянці у вказаний період своїми силами та за власні грошові кошти ОСОБА_6 побудовано, але не введено до експлуатації житловий будинок з надвірними спорудами (кухня, котельна, гараж, басейн, свердловина) загальною площею 952 кв.м, з яких 766,1 кв.м площа житлового будинку, 185,9 кв.м площа літньої кухні та гаражу. При цьому ОСОБА_2 не брала участі у будівництві, не вкладала в нього грошові кошти, тому даний будинок не може бути об`єктом їх спільної сумісної власності, а є його особистою приватною власністю.

У квітні 2015 році ОСОБА_6 стало відомо про те, що в 2012 році ОСОБА_2 продала зазначену земельну ділянку ОСОБА_4 , тому саме з цього періоду для нього розпочався перебіг строку позовної давності, оскільки порушено його право. Крім того, стало відомо про те, що 17 листопада 2011 року ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу відчужила ОСОБА_4 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами незавершений будівництвом (53% готовності), що розташований на земельній ділянці по АДРЕСА_1 за 885 889 грн., що згідно звіту про оцінку зазначеного будинку є еквівалентом 110 982 дол. США.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_6 , уточнивши позовні вимоги, просив суд, встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_6 та ОСОБА_2 з 01 травня 1981 року по квітень 1996 року, визнати за ним право власності на будівельні матеріали, з яких був побудований житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами незавершеного будівництва 53% готовності, що розташований на земельній ділянці, кадастровий номер: :02:007:0251 за адресою: АДРЕСА_1 та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 грошові кошти у розмірі 2 979 695,90 грн., що є еквівалентом 110 982 дол. США, відповідно до курсу Національного банку України станом на 07 вересня 2016 року, оскільки будівельні матеріали, з яких був побудований вищевказаний житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, були придбані за його рахунок.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 08 вересня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_6 , суд першої інстанції виходив із того, що встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу до 01 січня 2004 року не передбачено чинним на той час законодавством і не породжує у позивача будь-яких майнових прав на спірне майно. При цьому ОСОБА_6 на час виникнення спірних правовідносин у період з 01 травня 1981 року до квітня 1996 року був одружений з іншою жінкою та відповідно офіційно мав іншу сім`ю. Крім того, ОСОБА_2 самостійно і за власний рахунок побудувала спірний будинок готовністю 53%, який у подальшому на законних підставах продала ОСОБА_4 з урахуванням вимог статей 112129 ЦК України 1963 року.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_6 подав до суду апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 08 вересня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 12 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено частково. Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 08 вересня 2016 року змінено. Виключено з мотивувальної частини рішення суду посилання на норми ЗК України, СК України та ЦК України 2004 року. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 18 квітня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_6 задоволено частково. Рішення апеляційного суду Одеської області від 12 грудня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційного суду Одеської області визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Журавльов О.Г., судді Комлева О.С., Цюра Т.В..

Указом Президента України від 29 грудня 2017 року №452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» апеляційний суд Одеської області ліквідовано, утворено Одеський апеляційний суд.

03 січня 2019 року розпочав свою роботу Одеський апеляційний суд, у зв`язку з чим йому була передана для розгляду вказана цивільна справа.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, подальший розгляд справи відбувається за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, розглянувши доводи, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за наступних підстав.

У частинах 1 та 2 ст. 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Положеннями Кодексу про шлюб та сім`ю України, що діяв до 1 січня 2004 року та був чинний на виникнення спірних правовідносин, визначалось, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є спільною сумісною власністю (частина 1 статті 22). В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнавались рівними (частина 1 статті 28).

Статтею 16 Закону України «Про власність», який був чинний на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України.

Майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними (стаття 17 Закону України «Про власність»).

Згідно роз`яснень, викладених в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» спори щодо майна осіб, які проживають однією сім`єю, але не перебувають в зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з п. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК України та з урахуванням п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», правила ст. ст. 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

За змістом п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» при розгляді позовів, пов`язаних зі спільною власністю громадян, суди мають виходити з того, що відповідно чинного до 1 січня 2004 року законодавства спільною сумісною власністю безспірно було лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону «Про власність», ст. 22 КпШС України), що ж до майна, придбаного внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майна, придбаного внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, то таке визнавалось спільною сумісною власністю лише тоді, коли укладеною між ними письмовою угодою визначалось, що майно є спільною сумісною власністю (п. п. 1, 2 ст. 17, ст. 18 Закону України «Про власність»).

Судом першої інстанції встановлено, що згідно виписки з протоколу №4 зборів уповноважених членів колгоспу імені К. Лібкнехта Овідіопольського району Одеської області від 09 грудня 1990 року відповідачці ОСОБА_2 , на підставі її заяви та затвердженого проекту забудови індивідуального житлового будівництва в районі п. Чорноморка на землях запасу колгоспу імені К. Лібкнехта виділено земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1 з проханням затвердження вказаного рішення Овідіопольською районною радою народних депутатів Одеської області (т. 1, а. с. 227).

17 лютого 1995 року відповідачці ОСОБА_2 був виданий державний акт на право постійного користування землею, площею 0,10 га, за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва житлового будинку, площею 0,10 га, на підставі рішення Овідіопольської районної ради народних депутатів Одеської області від 18 грудня 1992 року №196 (т. 1, а. с. 228).

Між Таїровською селищною радою Овідіопольського району Одеської області та відповідачкою ОСОБА_2 був укладений договір на будівництво двоповерхового жилого будинку на правах приватної власності за адресою: АДРЕСА_1 , згідно проекту будівництва будинку, складеного у двох примірниках, перший з яких видається забудовнику ОСОБА_2 , а другий зберігається у Овідіопольській районній державній нотаріальній конторі (т. 1, а. с. 230).

Рішенням виконкому Таїровської селищної ради №215 від 04 жовтня 2000 року відповідачці ОСОБА_2 було безкоштовно передано у приватну власність земельну ділянку, площею 0,10 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 , з видачею державного акту на право приватної власності на землю (т. 1, а. с. 231).

На підставі цього рішення органу місцевого самоврядування відповідачці ОСОБА_2 був виданий державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку серії ЯЕ №658010 від 27 вересня 2007 року (т. 1, а. с. 232-233).

Згідно технічного паспорту, складеного 16 квітня 1994 року та виданого відповідачці ОСОБА_2 , на вказаній ділянці у 1994 році був побудований житловий будинок під літ. «А» готовністю 53% та літня кухня-гараж під літ. «Б», право власності на який було зареєстровано 24 жовтня 2011 року за відповідачкою ОСОБА_2 на підставі витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно №31763098 від 24.10.2011р., виданого на підставі вказаного державного акту на право власності, виписки з розпорядження Овідіопольської районної державної адміністрації про надання дозволу на будівництво №24 від 11.10.2011р. та довідки КП «Овідіопольське РБТІ» №245 від 14.10.2011р. про проектно-кошторисну документацію та зведеного кошторисного розрахунку вартості будівництва і позначеного на плані під літ. «А, А1, А2» житловий будинок незавершеного будівництва 53% готовності, під літ. «а» ганок, під літ. «Б, Б1» господарський блок, під літ. «б» ганок, під літ. «б 1» ганок, під літ. «В» санблок, під №№1-8, І споруди (т. 1, а. с. 17-24, 234).

17 листопада 2011 року відповідачка ОСОБА_2 продала ОСОБА_4 вказаний житловий будинок незавершеного будівництва 53% готовності з господарськими будівлями та спорудами та земельну ділянку, площею 0,10 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно за 885 889 грн. та 300 000 грн., договори купівлі-продажу нерухомого майна посвідчені нотаріально, зареєстровані в реєстрі за №6342 та №6338 (т. 1, а. с. 270-285).

Вказані договори купівлі-продажу нерухомого майна є чинними та, як вбачається із остаточних позовних вимог ОСОБА_6 , ним не оспорюються.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу до 01.01.2004р. не передбачено чинним на той час законодавством і не породжує у позивача ОСОБА_6 будь-яких майнових прав на спірне майно. Позивачем не було доведено, що саме він, за власні кошти, придбав будівельні матеріали саме для будівництва спірного будинку, на місці якого відповідачкою ОСОБА_4 , після придбання будинку з 53% готовності був побудований новий житловий будинок з інших будівельних матеріалів. Будь-які права та інтереси ОСОБА_7 не були порушені, необхідно відмовити у задоволенні безпідставного і необґрунтованого позову, саме через недоведеність суду своїх вимог і нібито порушення своїх прав власності, які у позивача не виникли, а не через пропуск позивачем строків позовної давності, як просила відповідачка ОСОБА_2 . Відповідачка ОСОБА_2 самостійно і за власний рахунок побудувала вказаний спірний будинок готовністю 53%, який в подальшому на законних підставах продала ОСОБА_4 з урахуванням вимог ст. ст. 112-129 ЦК України в редакції 1963 року.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитися неможливо, виходячи з наступного.

Згідно частини 4 статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Частиною 1 статті 6 та статті 13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь якого висунутого проти нього кримінального судочинства. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Одним з елементів здійснення принципу справедливого судочинства є принципи «рівності вихідних умов», дотримання балансу сторін при розгляді справи в суді, а також принцип обґрунтованості судового рішення.

Так у пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94р., Серія A, N 303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Однак, в порушення положень ст. ст. 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач був зобов`язаний довести в судовому засіданні ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, а саме, будівництво особисто, за власні грошові кошти та внаслідок власного труда, житлового будинку готовністю 53% та господарських будівель станом на 1994 рік, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , під час проживання з відповідачкою ОСОБА_2 однією сім`єю, а відповідачі ті обставини, на які вони посилалися як на заперечення проти позову.

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні ст. ст. 62, 74 ЦК України та ст. ст. 16, 17 Закону України «Про власність», ст. 22 КпШС України в постанові від 18 вересня 2013 року у справі №6-66цс13, Верховний Суд України дійшов правового висновку про те, що «відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно частини першої Прикінцевих положень Сімейного кодексу України цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року.

Відповідно до статей 16, 17 Закону України «Про власність», статті 22 КпШС України, який був чинним до 1 січня 2004 року, спільною сумісною власністю визнавалось майно, нажите подружжям за час шлюбу (майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім`ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю).

В інших випадках спільна власність громадян визнавалась частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено й учасники спільної власності при придбанні майна не виходили з рівності їхніх часток, розмір частки кожного з них визначався ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності».

Аналогічний правовий висновок, висловлений Верховним Судом України у постанові від 25 грудня 2013 року у справі №6-135цс13 та у постанові від 11 березня 2015 року у справі 6-211цс14.

Відповідно до частини 1 статті 417 ЦПК України, вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Так, переглядаючи в касаційному порядку попередні рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 18 вересня 2016 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 12 грудня 2017 року по даній справі та задовольняючи частково касаційну скаргу ОСОБА_6 , Верховний Суд у постанові від 18 квітня 2018 року у справі №509/3995/15-ц (провадження №61-2556св18) дійшов такого висновку: «апеляційний суд, зазначивши про спільну участь ОСОБА_2 та ОСОБА_6 у будівництві, не вказав на докази, що підтверджують такий факт і не надав їм належної правової оцінки, тому це є припущенням суду, що заборонено в силу частини четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року. При цьому вказані обставини заперечуються ОСОБА_6 з наданням відповідних доказів.

Крім того, апеляційний суд вважав, що сам по собі факт спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу за період з лютого 1986 року до квітня 1996 року не породжує у ОСОБА_6 будь-яких майнових прав на спірне майно, а також право на стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів за проданий нею 17 листопада 2011 року незавершений будівництвом будинок, не врахувавши при цьому положення частини третьої статті 331 ЦК України.

Згідно частини третьої статті 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Однак апеляційний суд не надав належної правової оцінки доказам, наданим позивачем, на підтвердження доводів щодо будівництва ним спірного житлового будинку за його власні грошові кошти, а саме квитанції і накладні про купівлю та оплату ОСОБА_6 будівельних матеріалів та відповідних послуг за період з 1989 року до 1994 року, не надав цим доказам належної правової оцінки (стаття 212 ЦПК України 2004 року).

Також апеляційний суд залишив поза увагою звіт №11/230 про оцінку жилого будинку з господарськими будівлями та спорудами незавершеного будівництва 53% готовності, виконаним на підставі договору, укладеного 14 листопада 2011 року між приватним підприємством «Дельта-Консалтинг» та ОСОБА_2 , в якому експертом встановлено вартість будівельних матеріалів та робіт (т. 1, а. с. 276 284)».

При новому розгляді справи в апеляційному порядку з урахуванням вказаних вище вказівок, що містяться у постанові касаційної інстанції від 18 квітня 2018 року, колегія суддів виходить з наступного.

У письмових запереченнях на позов ОСОБА_2 визнала, що проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з позивачем ОСОБА_6 з травня 1981 року до квітня 1996 року (т. 1, а. с. 204-205) й у суду апеляційної інстанції не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання, що в силу частини 1 статті 82 ЦПК України є підставою для звільнення від доказування вказаних обставин.

Однак, оскільки позивач ОСОБА_6 був одружений до 04 лютого 1986 року, колегія суддів вважає, що позивачем у судовому засіданні в суді першої інстанції та суді апеляційної інстанції належним чином доведено, що він та відповідачка ОСОБА_2 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з лютого 1986 року до квітня 1996 року.

Відповідно до частини третьої статті 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

При зверненні до суду з позовом 03 вересня 2015 року, обґрунтовуючи підстави позову, позивач ОСОБА_6 стверджував, що під час проживання однією сім`єю з відповідачкою ОСОБА_2 він станом на 1994 рік особисто збудував за власні грошові кошти та внаслідок власної праці, житловий будинок готовністю 53% та господарські будівлі, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , та підтвердження цих обставин додав до позову 102 письмових документа: квитанції і накладні про купівлю та оплату ним будівельних матеріалів та відповідних послуг за період з 1989 року до 1994 року, які в основному оформлені на ім`я позивача (т. 1, а. с. 29-139), але суд першої інстанції взагалі не надав цим доказам належної правової оцінки.

Згідно технічного паспорту, складеного Овідіопольским міжміським бюро технічної інвентаризації від 16 квітня 1994 року та виданого відповідачці ОСОБА_2 , на земельній ділянці, що належала їй на праві власності, у 1994 році був побудований житловий будинок під літ. «А», який складався з підвалу, цокольного поверху, 1 поверху та 2 поверху, загальною площею 766,1 кв.м., житловою площею 257,2 кв.м., підсобною площею 122,7 кв.м. та іншою 386,2 кв.м., готовністю 53%, та літня кухня-гараж під літ. «Б», площею 185,9 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , (т. 1, а. с. 17-24).

Відповідно до витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно №31763098 від 24 жовтня 2011 року, виданого Комунальним підприємством «Овідіопольське районне бюро технічної інвентаризації», за відповідачкою ОСОБА_2 зареєстровано право власності на житловий будинок незавершеного будівництва готовністю 53%, 1994 року побудови, з господарськими будівлями та спорудами, що розташовано на земельній ділянці, реєстровий номер: :02:007:0251, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна: 34903212, номер запису: 265, в книзі: 2, який складається з літ. «А, А1, А2» - житловий будинок незавершеного будівництва 53% готовності, літ. «а» - ганок, та господарських будівель і споруд: літ. «Б, Б1» - госпблок, літ. «б» - ганок, літ. «б 1» - ганок, літ. «В» - санблок, №№ 1-8, І - споруди (т. 1, а. с. 234).

Представник відповідачки ОСОБА_4 ОСОБА_5 надала суду першої інстанції звіт №11/230 про оцінку жилого будинку з господарськими будівлями та спорудами незавершеного будівництва 53 % готовності, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , виконаним на підставі договору, укладеного 14 листопада 2011 року між приватним підприємством «Дельта-Консалтинг» та ОСОБА_2 , в якому експертом встановлено вартість будівельних матеріалів та роботи в розмірі 885 889 гривень, що за курсом НБУ станом на 14 листопада 2011 року було еквівалентно 110 982 долара США (т. 1, а. с. 276 284), проте суд першої інстанції взагалі не надав цьому письмовому доказу належної правової оцінки.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»).

Аналізуючи зазначені норми матеріального та процесуального права, правові висновку Верховного Суду України, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів кожний окремо й у їх сукупності, керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів вважає, що наведені вище докази з достовірністю та об`єктивністю підтверджують підстави позову, а саме, те, що позивач ОСОБА_6 , під час проживання з відповідачкою ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з лютого 1986 року до квітня 1996 року, особисто збудував за власні грошові кошти та внаслідок власного труда, житловий будинок незавершеного будівництва 53% готовності, 1994 року побудови, який складається з літ. «А, А1, А2», літ. «а» ганок, і господарських будівель та споруд: літ. «Б, Б1» госпблок, під літ. «б» ганок, під літ. «б1» ганок, під літ. «В» санблок, під №№ 1-8, І споруди, вартістю 885 889 гривень, що за курсом НБУ станом на 14 листопада 2011 року було еквівалентно 110 982 долара США, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідачка ОСОБА_2 ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не надала будь-яких безспірних доказів на спростування підстав позову та підтвердження своїх заперечень проти позову, а саме, те, що вона самостійно, за власні кошти звела спірний житлової будинок 53% готовності.

Встановлено, що між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 не укладалася письмова угода, якою би визначалось, що збудоване майно є їх спільною сумісною власністю (ч. ч. 1, 2 ст. 17, ст. 18 Закону України «Про власність»), тому в силу частини 3 статті 331 ЦК України позивач ОСОБА_6 правомірно набув право власності на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна) й, у зв`язку з продажем відповідачкою ОСОБА_2 цього будинку без його згоди, має право на стягнення з останньої на його користь грошової компенсації цих матеріалів, обладнання тощо в розмірі 110 982 дол. США, що на час вирішення спору судом апеляційної інстанції, станом на 04 березня 2020 року за курсом НБУ еквівалентно 2 767 735, 78 грн. (110 982 дол. США х 24,9386 грн.).

Під час розгляду справи судом першої інстанції представник відповідачки ОСОБА_2 ОСОБА_8 та представник відповідачки ОСОБА_4 ОСОБА_5 звернулись з клопотаннями про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, посилаючись на те, що позивач ОСОБА_6 та відповідачка ОСОБА_2 перебували у спільних фактичних сімейних стосунках та проживали сумісно з 01 травня 1981 року до квітня 1996 року. З 1996 року позивач не заявляв свої прав на майно з 1996 року, тому пропустив строк позовної давності (т. 1, а. с. 203, 269).

Заперечуючи проти цього клопотання, представник позивача ОСОБА_6 ОСОБА_9 , стверджував, що про своє порушено право позивачу стало відомо лише після отримання листа Відділу Держземагентства в Овідіопольському районі Одеської області №29-1520-0.11-3410/2-15 від 21 квітня 2015 року. Вважаючи, що житловий будинок, якій позивач побудував незавершений будівництвом, й не може бути введений в експлуатацію, він звернувся з запитом до Відділу Держземагентства в Овідіопольському районі саме щодо земельної ділянки, на якій будувався будинок. Після отримання інформації позивач 03 вересня 2015 року звернувся до суду за захистом порушеного права. Таким чином, перебіг позовної давності для позивача почався з 21 квітня 2015 року, від дня коли він дізнався про порушення свого права, та звернувся до суду з позовом в межах строку позовної давності (т. 1, а. с. 246).

Дослідивши клопотання представників відповідачів про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності та заперечення проти цього клопотання, перевіряючи матеріали справи, колегія суддів вважає, що позивач ОСОБА_6 звернувся до суду за захистом порушеного права в межах строку позовної давності, виходячи з наступного.

Згідно ст. 71 ЦК УРСР (1963р.), який був чинний на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Статтею 76 ЦК УРСР передбачалось, що перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу.

У п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, зазначено, що цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

У п. 6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України зазначено, що правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до статті 256 ЦК України (2004р.) позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки, а згідно частини 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Для правильного застосування частини 1 статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав (правова позиція, висловлена Верховним Судом України від 29 жовтня 2014 року у справі №6-152цс14).

Отже, для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

Аналізуючи зазначені норми права, правову позицію, висловлену Верховним Судом України, з`ясовуючи зазначені обставини справи, оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів кожний окремо й у їх сукупності, керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів вважає, що позивачем ОСОБА_6 в судовому засіданні належним чином доведено, що про порушене право йому об`єктивно стало відомо після отримання листа Відділу Держземагентства в Овідіопольському районі Одеської області №29-1520-0.11-3410/2-15 від 21 квітня 2015 року, з якого вбачається, що земельна ділянки, на якій позивачем будувався незавершений будівництвом будинок, відчужена ОСОБА_4 , про що зроблено запис в поземельній книзі від 28 грудня 2012 року №51001 (т. 1, а. с. 25). Після отримання вказаної інформації позивач ОСОБА_6 звернувся до суду за захистом порушеного права 03 вересня 2015 року (т. 1, а. с. 2).

Таким чином, перебіг позовної давності для позивача почався з 21 квітня 2015 року, від дня коли він об`єктивно дізнався про порушення свого права, тому він звернувся до суду з позовом в межах строку позовної давності.

За своєю юридичною природою позов - це матеріально-правова вимога до суду заінтересованої особи (позивача) про здійснення правосуддя в цивільній справі на захист прав, свобод чи інтересів, порушених чи оспорюваних іншого особою (відповідачем).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи.

Таким чином, підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту є порушення, невизнання або оспорення відповідного права.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. А також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси (ст. ст. 45, 46 ЦПК України).

У абзаці 2 п. 11 постанови №14 Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року Верховний Суд України роз`яснив, що, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Таким чином, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

За таких обставин, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачем ОСОБА_6 в судову засіданні належним чином доведено те, що його права як власника будівельних матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі будівництва спірного житлового будинку, який без його згоди був відчужений відповідачкою ОСОБА_2 , й у відповідності до статей 15, 16 ЦК України право позивача підлягає захисту судом шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_6 та ОСОБА_2 з квітня 1986 року по квітень 1996 року та визнання за ОСОБА_6 право власності на будівельні матеріали, з яких був побудований житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами незавершеного будівництва 53% готовності, що розташований на земельній ділянці, кадастровий номер 0:02:007:0251, за адресою: АДРЕСА_1 , та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 грошової компенсації вартості цих матеріалів, обладнання тощо в розмірі 110 982 дол. США, що на час вирішення спору судом апеляційної інстанції, станом на 04 березня 2020 року за курсом НБУ еквівалентно 2 767 735, 78 грн..

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

Отже, позовні вимоги ОСОБА_6 є законними, обґрунтованими й підлягають задоволенню в повному обсязі.

Порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме, ст. ст. 12, 81, 263, 264 ЦПК України та норм матеріального права, а саме, ст. 17 Закону України «Про власність» та частини 3 статті 331 ЦК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_6 та ОСОБА_2 з квітня 1986 року по квітень 1996 року та визнання за ОСОБА_6 право власності на будівельні матеріали, з яких був побудований житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами незавершеного будівництва 53% готовності, що розташований на земельній ділянці, кадастровий номер 0:02:007:0251, за адресою: АДРЕСА_1 , та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 грошової компенсації в розмірі 110 982 дол. США, що на час вирішення спору судом апеляційної інстанції, станом на 04 березня 2020 року за курсом НБУ еквівалентно 2 767 735, 78 грн..

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 382-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 08 вересня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності та стягнення грошової суми задовольнити частково.

Встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_6 (ІПН НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) з квітня 1986 року по квітень 1996 року.

Визнати за ОСОБА_6 (ІПН НОМЕР_1 ) право власності на будівельні матеріали, з яких був побудований житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами незавершеного будівництва 53% готовності, що розташований на земельній ділянці, кадастровий номер 0:02:007:0251, за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_6 (ІПН НОМЕР_1 ) грошову компенсацію у розмірі 110 982 доларів США, що станом на 04 березня 2020 року за курсом НБУ еквівалентно 2 767 735,71 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено: 16 березня 2020 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький

Р.Д.Громік

П.М.Черевко