Пр.№ 2/155/189/20
Справа № 155/1868/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2020 року місто Горохів

Горохівський районний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Адамчук Г.М.,

за участю секретаря судового засідання Ревуцької М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань Горохівського районного суду в м.Горохів Волинської області справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю на житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований в АДРЕСА_1 .

Свій позов обґрунтовує тим, що перебуваючи у шлюбі з відповідачем, 18.12.1975 року згідно договору, посвідченого нотаріусом Локачинської державної нотаріальної контори, відповідач придбав житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований в АДРЕСА_1 . Право власності на цей будинок засвідчується реєстраційним посвідченням виданим Луцьким міським бюро технічної інвентаризації 14.05.1976 року №158. 29.08.1975 року сторони прописались у будинку, а з 09.09.1976 року відповідач виписався і до цього часу позивач самостійно утримувала та використовувала житло. Відповідач не ніс жодних витрат та утримання своєї частки та не реалізував свого права власності, в тому числі не проживав у цьому будинку та не зберігав майна. 07.10.2017 року відповідач з`явився, щоб попросити розлучення, при цьому він визнав, що будинок належить позивачу. Так як у відповідача було недостатньо часу на врегулювання даного питання, то він надав копію довіреності представнику, якого уповноважив представляти інтереси у спорах з приводу цього будинку. Враховуючи те, що позивач добросовісно, відкрито та безперервно володіє будинком більше десяти років, тому позивач просить визнати за нею право власності в порядку набувальної давності на вищевказаний будинок.

Ухвалою судді від 11.05.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі.

Ухвалою суду від 09 липня 2019 року підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до судового розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, однак подала до суду письмову заяву про відвід головуючої у справі судді Адамчук Г.М. та розгляд заяви у її відсутності у зв`язку із хворобою.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, а саме в порядку ч.11 ст.128 ЦПК України, шляхом розміщення оголошення на офіційному вебсайті судової влади України. Про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов суду не подав.

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи. Про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов суду не подав. Крім того, представник відповідача на час розгляду справи не надав суду документи, що підтверджують повноваження його на ведення справи в суді.

Ухвалою суду від 13.03.2020 року у задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 про відвід судді Горохівського районного суду Волинської області Адамчук Г.М. при розгляді справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю відмовлено.

Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксація судового засідання з допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступних висновків.

Із свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 вбачається, що 01.09.1974 року у Довгошиївській сільській раді Млинівського району, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб, після чого прізвище дружини стало « ОСОБА_5 ».

Із договору, посвідченого 18.12.1975 року нотаріусом Локачинської державної нотаріальної контори Хлопук Л.І. вбачається, що ОСОБА_2 купив в ОСОБА_6 цілий одноповерховий дерев`яний облицювальний цеглою будинок житловою площею 34,9 кв м з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Із реєстраційного посвідчення, виданого 14.05.1976 року Луцьким міжміським бюро технічної інвентаризації вбачається, що житловий будинок, який розташований в АДРЕСА_1 , на праві особистої власності на підставі вищевказаного договору купівлі-продажу належить ОСОБА_2 , реєстровий номер № НОМЕР_2 .

Матеріалами інвентаризаційної справи на домоволодіння АДРЕСА_1 , стверджується факт належності відповідачу житлового будинку, який розташований в АДРЕСА_1 .

Із копії будинкової книги вбачається, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 були прописані в АДРЕСА_1 , з 29.08.1975 року. 09.09.1976 року ОСОБА_2 був виписаний.

Відповідно до ст.22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (який діяв на час придбання будинку), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Так, статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Згідно з статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Згідно зі статтею 328 ЦК України набувальна давність є однією із підстав набуття права власності.

Норми права інституту набувальної давності регулюють один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередньому титулі права власності та на відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналіз категорії добросовісності заволодіння майном як умови набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України дає підстави для висновку, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного права означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно реалізовувати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки. При вирішенні таких спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном). Добросовісний володілець майна у момент заволодіння ним не знає (не може і не повинен знати) про неправомірність такого заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для набуття права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне і правомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка у подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх наведених умов у сукупності.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) зроблено висновок, що «умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. За змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном».

Тобто, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що у майна є власник, на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 статті 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

За приписами ч. 2 ст. 317 ЦК України на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Враховуючи вищенаведене, суд прийшов до висновку, що спірний житловий будинок, який розташований в АДРЕСА_1 , був придбаний відповідачем, перебуваючи в шлюбі з позивачем, тому відповідно до ст.22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (який діяв на час придбання будинку) дане майно є спільною сумісною власністю подружжя та кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном, тому позивачу дане майно не було чужим та вона правомірно користувалась будинком. При цьому місце проживання відповідача не впливає на зміст права власності та він не може бути позбавлений права власності на майно, що йому належить. Зважаючи на вказані обставини, суд не вбачає правових підстав для визнання права власності за набувальною давністю за ОСОБА_7 на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 та відмовляє у задоволенні позовних вимог.

Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у зв`язку з залишенням позовних вимог без задоволення слід віднести на рахунок позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4, 10, 12, 77, 78, 141, 206, 247, 263, 265, 268 ЦПК України, ст.41 Конституції України, ст.ст. 316, 317, 321, 328, 344, ЦК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У відповідності до п.п.15.5) п. 1 Розділу ХШ Перехідних положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди

Головуючий Г.М.Адамчук