Справа 431/3182/20
Провадження 2/431/754/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(повний текст)

01 жовтня 2020 року Старобільський районний суд Луганської області у складі:

головуючого судді Форощука О.В.,

за участі секретаря Хорольської І.Ю.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Старобільськ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Старобільського територіального центру соціального обслуговування про скасування наказу про звільнення, про поновлення на роботі, про виплату середньої заробітної плати - компенсації за вимушений прогул та про стягнення моральної шкоди,

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Старобільського територіального центру соціального обслуговування про скасування наказу про звільнення, про поновлення на роботі, про виплату середньої заробітної плати - компенсації за вимушений прогул та про стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 14.10.1993 року вона була прийнята на роботу до Старобільського районного відділення соціальної допомоги на дому у якості соціального робітника. 01.12.1993 року їй була присвоєна 2 категорія соціального робітника, а відділення було реорганізовано у територіальний центр соціальної допомоги населенню.01.08.2008 року її було переведено на посаду соціального робітника з перейменованого Старобільського територіального центру соціального обслуговування пенсіонерів та одиноких непрацездатних громадян до Комунальної установи Старобільського територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг). 31.07.2020 року її було звільнено відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін. 31.07.2020 року вона знаходилась на робочому місці. До неї звернувся директор КУ «СТЦСО (НСП)», тримаючи в руках бланк та наполегливо, настирно тиснучі на неї, наполягла на підписанні бланку, не пояснюючи, що вона повинна підписувати. Від таких дій вона змушена була підписати. Після чого їй була вручена трудова книжка і було роз`яснено те, що її звільнено з роботи. Вона наполягала, щоб їй надали наказ про звільнення, але його вона отримала лише 12.08.2020 року. Перед звільненням з посади вона не писала власноруч заяви про звільнення. При звільненні КУ «Старобільський територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг)» виплату всіх сум, що належать їй від комунальної установи не проводив. Середньомісячний заробіток у строки, зазначені ст. 116 КЗпП не виплачений. Крім того, вважає, що їй була спричинена моральна шкода не менш як на 5000 грн. У зв`язку з наведеним вона вимушена була звернутися до суду.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала. Наполягала на тому, що зі сторони керівництва жодного тиску у відношенні ОСОБА_1 здійснено не було. Надала суду письмовий відзив на позовну заяву.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі приходить до висновку про те, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових , сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідност.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно матеріалів позову, 14.10.1993 року ОСОБА_1 була прийнята на роботу до Старобільського районного відділення соціальної допомоги на дому у якості соціального робітника. 01.12.1993 року їй була присвоєна 2 категорія соціального робітника, а відділення було реорганізовано у територіальний центр соціальної допомоги населенню. 01.08.2008 року ОСОБА_1 було переведено на посаду соціального робітника з перейменованого Старобільського територіального центру соціального обслуговування пенсіонерів та одиноких непрацездатних громадян до Комунальної установи Старобільського територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг).

Відповідно заяви ОСОБА_1 від 02.07.2020 року, позивач просить відповідача надати їй чергову відпустку з 16.07.2020 року на 16 календарних днів з подальшим звільненням за згодою сторін.

Відповідно наказу № 38-ВП від 02.07.2020 року ОСОБА_1 було надано щорічну оплачувану відпустку на 16 календарних днів з 16 липня 2020 року по 31 липня 2020 року, включно на підставі заяви ОСОБА_1 від 02.07.2020 року з візами.

Відповідно наказу № 34-К від 31.07.2020 року ОСОБА_1 , соціального робітника відділення соціальної допомоги вдома КУ «Терцентр» звільнено з роботи 31 липня 2020 року згідно її заяви від 02.07.2020 року з візами, за згодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України).

Відповідно книги обліку руху трудових книжок і вкладишів до них, ОСОБА_1 31.07.2020 року отримала свою трудову книжку.

Звертаючись до суду позивач посилається на те, що заява про звільнення з посади була складена ОСОБА_1 при відсутності власного внутрішнього волевиявлення за вказівкою посадової особи відповідача під впливом психологічного тиску.

Щодо таких посилань ОСОБА_1 , суд зазначає наступне.

Згідно п.1 ч.1ст.36 КЗпП України, підставою припинення трудового договору є угода сторін.

Відповідно до статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" визначено, що судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1статті 36 КЗпП, України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст. 38 КЗпП).

Таким чином, основними умовами угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини 1статті 36 КЗпП України, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є, по-перше, самостійне волевиявлення працівника про припинення трудового договору, та, по - друге, узгодження сторонами підстав та строку припинення договору.

Чи не найважливіша особливість звільнення за згодою те, що його дату теж визначають за домовленістю.

Як вбачається із матеріалів справи, заява позивача від 02.07.2020 року про надання чергової відпустки з подальшим звільненням за згодою сторін написана нею власноручно, містить дату та її підпис, містить підставу припинення договору, заява не містить будь-яких застережень про вчинення на неї тиску при її написанні чи про написання її під диктовку. На цій заяві мається резолюція «Не заперечую. Підготувати наказ» та підпис посадової особи.

Отже, заява ОСОБА_1 від 02.07.2020 року про надання чергової відпустки з подальшим звільненням та погодження відповідачем звільнення позивача вказує на досягнення домовленостей між сторонами в момент подачі цієї заяви на звільнення за пунктом 1 частини 1статті 36 КЗпП України.

Таким чином, посилання позивача на укладення договору про розірвання трудових відносин під тиском з боку роботодавця є не обґрунтованими.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Позивачем ОСОБА_1 в судовому засіданні не доведено законність вимог по заявленому нею позову до відповідача.

Суд приходить до висновку, що доводи позивача про те, що відповідач в порушення норм трудового законодавства звільнив її з роботи, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Оскільки, позов ОСОБА_1 не доведено, тому суд саме з цих підстав відмовляє в його задоволенні.

Судові витрати віднести за рахунок держави.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.12,13,81,141,223,259,263-265,268 ЦПК України, ст.ст.21,36, 232 КЗпП України, суд,-

вирішив:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Старобільського територіального центру соціального обслуговування про скасування наказу про звільнення, про поновлення на роботі, про виплату середньої заробітної плати - компенсації за вимушений прогул та про стягнення моральної шкоди - відмовити за недоведеністю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Луганського апеляційного суду через Старобільський районний суд шляхом подачі скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено та підписано 05 жовтня 2020 року о 16 годині 30 хвилин.

Суддя О.В. Форощук