Справа № 710/1611/19
Провадження № 2/710/84/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05.03.2020 м. Шпола

Шполянський районний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді - Побережної Н.П.,

за участі секретаря судових засідань Бобильової І.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Шполянської районної державної адміністрації Черкаської області про визнання права власності на земельну частку (пай),

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

10.12.2019 до Шполянського районного суду Черкаської області надійшла дана позовна заява, в якій позивач просить визнати за ним право власності на земельну частку (пай) в землях колективної власності колишнього КСП «Топильно», с. Топильно Шполянського району Черкаської області в умовних кадастрових гектарах 3,30 га, за рахунок вільних земель на території Топильнянської сільської ради Шполянського району, Черкаської області.

Аргументи учасників справи.

Позивач мотивує свій позов тим, що 13.10.1987 був прийнятим в члени колгоспу «Заповіт Леніна» с. Топильно, Шполянського району Черкаської області, в якому працював трактористом з 10 липня 1987 року до грудня 1996 року. КСП «Топильно» є правонаступником колгоспу «Заповіт Леніна». На час видачі державного акту на право колективної власності на землю КСП «Топильна» Шполянського району Черкаської області, позивач був членом даного КСП, але його помилково не включили до списків членів КСП які мали право на земельну частку (пай) та не видали відповідний сертифікат. Рішення колгоспну «Заповіт Леніна» чи КСП «Топильно» с.Топильно, Шполянського району Черкаської області про виключення позивача із членів колгоспу чи членів КСП немає. Вважає, що має право на земельну частку пай.

Позивач у судове засідання з`явився, позов підтримав та просив його задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

Відповідач у суд не з`явився, про час, дату та місце розгляду був належним чином повідомлений.

Ухвалою судді Шполянського районного суду Черкаської області від 11.12.2019 було відкрито провадження по справі. Розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Шполянського районного суду Черкаської області від 24.02.2020 закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті.

Заходи забезпечення позову не застосовувались.

Мотивувальна частина

Фактичні обставини, встановлені судом.

Заслухавши пояснення та доводи представників сторін, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд встановив наступне.

Згідно з довідкою Відділу Держземагенства у Шполянському районі Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області від 24.11.2014 №10819/07-17, ОСОБА_1 в списки осіб, які мають право на земельну частку (пай) по КСП «Топильна» не включений. Середній розмір земельної частки (паю) по Топильнянській сільській раді із земель колективної власності бувшого КСП «Топильно» становить 3,30 умовних кадастрових гектари. Станом на 01.11.2014 вартість земельної частки (паю) з урахуванням коефіцієнту індексації становить 87 688 (вісімдесят сім тисяч шістсот вісімдесят вісім грн.). Державний акт на право колективної власності на землю по КСП «Топильно» видано 12.12.1995 року. Розмір земель резервного фонду по Топильнянській сільській раді станом на 01.11.2014 становить 121,0 га, з них рілля 87,2 га, які знаходяться в оренді СФГ «Фаворит». (а.с.6).

За даними копії витягу з протоколу №3 зборів уповноважених колгоспу «Заповіт Леніна» с. Топильна від 13.10.1987, наданого 05.04.2013 №324/01-18 архівним відділом Шполянської районої державної адміністрації, слухали: Прийняти в члени колгоспу слідуючих товаришів: 6. ОСОБА_2 (так ОСОБА_3 з 10.7 тракторист. (а.с.7).

За змістом копії листа від 26.09.2002 №24ск, адресованого ОСОБА_1 , прокуратурою Шполянського району Черкаської області, повідомлялось, що заяву щодо неотримання земельного та майнового паю, а також щодо безпідставного нарахування земельного податку від 14.08.2002 року розглянуто. Для того, щоб отримати належні ОСОБА_1 паї потрібно пред`явити документ, який би засвідчив членство в зазначеному сільськогосподарському підприємстві. (а.с.8).

Мотиви, з яких виходить суд, та застосування норм права.

Згідно ч.9 ст.5 Земельного кодексу України 1990 року, в редакції від 22.06.1993, який був чинним на дату видачі державного акту на право колективної власності на землю по КСП «Топильно» виданого 12.12.1995, кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу. Згідно ст. 22 Земельного кодексу України 1990 року, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Відповідно до абз.2 п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16.04.2004 року «Про судову практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ». Член колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

За змістом п.1 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08.08.1995 №720/95, паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Згідно п. 2 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08.08.1995 №720/95, право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Державний акт на право колективної власності на землю по КСП «Топильно» видано 12.12.1995. На момент видачі державного акту на право колективної власності на землю по КСП «Топильна» ОСОБА_1 , в списки осіб, які мають право на земельну ділянку (пай), невключений, що підтверджується довідкою Відділу Держземагенства у Шполянському районі Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області від 24.11.2014 №10819/07-17.

По факту не отримання земельного та майнового паю позивач звертався у 2002 році до Шполянської районної прокуратури, на що отримав відповідь від 26.09.2002 №24ск (а.с.8). Крім цього, позивач у 2013 отримав від архівного відділу Шполянської районної державної адміністрації витяг з протоколу №3 зборів уповноважених колгоспу «Заповіт Леніна» с. Топильна від 13.10.1987 року. (а.с.7).

Позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду у справі №629/548/17 від 31.10.2019.

Згідно ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до ч.1 ст. 51 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до п.6 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України, який набув чинності 01.01.2004, правила цього Кодексу, про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, установлений законодавством, що діяло раніше, не закінчився до набрання чинності зазначеним Кодексом.

Для пред`явлення позову про витребування належного громадянину майна, інших вимог про захист приватної власності поширювалися положення ст.71 ЦК УРСР 1963 року (чинних на час виникнення спірних правовідносин) трирічний строк позовної давності, якщо інше не передбачено законом.

Право на позов у позивача виникло з 12.12.1995 (дата видачі Державного акту на право колективної власності на землю) і трирічний строк позовної давності, тобто, з 12.12.1995, минув у 1998 році ще до набрання чинності ЦК України, який набув чинності 01.01.2004.

Згідно з вимогами статті 76 ЦК УРСР 1963 року (далі ЦК 1963 року) перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і переривання перебігу строків позовної давності встановлюються і статтями 78 і 79 цього Кодексу.

За змістом ч.1 ст.80 ЦК 1963 року закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові.

Відповідно до ст.75 ЦК 1963 року позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін.

З огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК УРСР. Аналогічна позиція міститься у Постановах Верховного Суду у справі №387/278/17 від 31.10.2019, №567/814/18 від 21.01.2020.

Пропуск позовної давності є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Одночасно судом не може бути відмовлено у задоволенні позову і за недоведеністю, і з підстав пропуску позовної давності. Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду у справі 337/2722/17 від 20.03.2019.

Згідно до ч.ч.5, 6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Згідно з ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення ЄСПЛ від 20 вересня 2011 року у справі «Юкос проти Росії», пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

У рішенні Європейського суду з прав людини від у справі «Меньшакова проти України» заява № 377/02, п.52 рішення від 08.04.2010 Європейський Суд повторює, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Таким чином, він втілює в собі «право на суд», яке, згідно з практикою Суду, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на «розгляд» спору судом.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Устименко проти України» № 32053/13 п.п.46, 47, рішення від 29.01.2016 Суд повторює, що одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами. Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пономарьов проти України» №3236/03 п.41 рішення від 03.04.2008, Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності наданих сторонами, суд доходить висновку, що встановлені у справі обставини підтверджують факт пропуску строку позовної давності позивачем, а відтак, в позові належить відмовити повністю.

Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки суд відмовляє позивачеві в задоволенні позовних вимог, суд залишає судові витрати на рахунку позивача.

Враховуючи викладене та керуючись ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст.ст. 14, 41, 55 Конституції України, ст. ст. 71, 75, 76, 80 ЦК 1963 року, ст.ст. 5, 22 Земельного кодексу України 1990 року, керуючись ч.ч.5,6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 211, 263-265, ч.1 ст. 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду через Шполянський районний суд Черкаської області (до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи) шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення в повному обсязі складене 13.03.2020.

Суддя Н.П. Побережна