Єдиний унікальний номер 226/20/20
Номер провадження 22-ц/804/1163/20
Єдиний унікальний номер 226/20/20
Номер провадження 22-ц/804/1163/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2020 року Донецький апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Халаджи О. В.,

суддів: Азевича В.Б., Кішкіної І.В.

розглянувши без повідомлення учасників справи в м. Бахмут апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Димитровського міського суду Донецької області від 06 лютого 2020 року про повернення позовної заяви у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , державного виконавця Мирноградського міського відділу ДВС ГТУЮ у Донецькій області Бичек Ольги Андріївни про звільнення від сплати аліментів (суддя Редько Ж.Є),

В С Т А Н О В И В:

03 січня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Державного виконавця Мирноградського міського відділу ДВС ГТУЮ у Донецькій області Бичек Ольги Андріївни про звільнення від сплати аліментів. Просив звільнити його від аліментів на користь ОСОБА_2 за період з 02.03.2016 року по 07.10.2019 року.

Ухвалою судді Димитровського міського суду Донецької області від 06 лютого 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , державного виконавця Мирноградського міського відділу ДВС ГТУЮ у Донецькій області Бичек Ольги Андріївни про звільнення від сплати аліментів повернуто позивачу.

Із вказаною ухвалою суду не погодився ОСОБА_1 , та подав апеляційну скаргу, посилається на порушення судом норм процесуального права.

В обґрунтування скарги зазначає, що суд першої інстанції прийшов до передчасного та помилкового висновку, що позовна вимога повинна бути лише виключно до кожного відповідача. Таке тлумачення суперечить позовам з правовою природою, де протиправність дій кожного з відповідачів в сукупності складають лише один наслідок. Під час справи суд повинен надати оцінку діям та бездіяльності кожного з відповідачів окремо та у сукупності, та надати правову оцінку та зазначені ступені вини відповідачів в тому, що позивачу було нараховано за бездіяльністю державного виконавця заборгованість зі сплати аліментів, та за бездіяльність матері дитини було нараховано аліменти, а той час коли вона не мала прав їх отримувати.

Вказує, що надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно установленої практики Європейського суду з прав людини, визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елемент права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції).

ОСОБА_1 просив ухвалу Димитровського міського суду Донецької області від 06 лютого 2020 року скасувати, та направити справу на новий розгляд.

Від учасників справи відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України, окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові).

Згідно ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37- 40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки, в даній справі оскаржується ухвала про повернення позовної заяви, то її розгляд слід проводити без повідомлення учасників справи.

Частиною 13 ст. 7 ЦПК України визначено, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно п.6 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції при вирішенні питання про прийняття позовної заяви ОСОБА_1 та відкриття провадження у справі встановлено невідповідність змісту позову ОСОБА_1 вимогам ст. 175 ЦПК України, а саме: позивачем чітко не зазначені позовні вимоги до кожного з відповідачів (вимоги прохальної частини позовної заяви сформульовані таким чином, що неможливо встановити до якого саме із відповідачів спрямована вимога); позивачем не викладене обґрунтування права вимоги до кожного з відповідачів.

У зв`язку з наявними недоліками позовної заяви ухвалою Димитровського міського суду Донецької області від 17 січня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху.

Постановляючи ухвалу про визнання позовної заяви ОСОБА_1 неподаною та повертаючи її позивачу, суд першої інстанції виходив з того, що позивач 23 січня 2020 року отримав ухвалу Димитровського міського суду Донецької області від 17 січня 2020 року про залишення його позову без руху, 29 січня 2020 року на адресу суду надійшли заперечення на ухвалу суду від 17 січня 2020 року, разом із тим недоліки зазначені в ухвалі суду позивачем усунуті не були.

Повератючи позовну заяву, суд першої інстанції дійшов до виснвоку, що ОСОБА_1 вимоги ухвали суду від 17 січня 2020 року не виконав, строк для виконання вимог сплинув, тому заява підлягає поверненню.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

За частиною 3 ст. 175 ЦПК України, позовна заява повинна містити:1) найменування суду першої інстанції, до якого подається заява;2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку, офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти; 3) зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються; 4) зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; 5) виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; 6) відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору; 7) відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися; 8) перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви; 9) попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи; 10) підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Частинами 2 та 3 ст. 185 ЦПК України передбачено, в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Згідно частини 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Елементом права на справедливий судовий розгляд є право на доступ до суду.

Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції).

Так у справі «Delcourt v. Belgium» Європейський суд з прав людини зазначив, що у демократичному суспільстві у світі розуміння Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало меті та призначенню цього положення.

Водночас у справі «Bellet v. France» Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу до суду наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективний, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Згідно висновків, викладених в рішеннях Європейського суду з прав людини, суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду («Perez de Raela Cavaniles v. Spain», «Beles and others v. the Czech Republic», «RTBF v. Belgium»).

Також згідно рішення Європейського суду з прав людини не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (Рішення суду з прав людини Жоффр де ля Прадель проти Франції).

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавляє заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції.

Таким чином, визнаючи позовну заяву ОСОБА_1 неподаною та повертаючи її позивачу з тих підстав, що позивачем не визначені суть позовних вимог, правові підстави позову, чітко не зазначені позовні вимоги до кожного з відповідачів, з урахуванням усталеної практики Європейського суду з прав людини, є проявом надмірного формалізму та позбавлення позивача можливості захистити своє право в суді.

Суд першої інстанції повернувши позовну заяву позивачеві в даній справі, не вирішив остаточно справу, чим порушив право на доступ до суду, передбачене ст. 6 Конвенції, не врахувавши пункт 25 рішення Європейського суду з прав людини «Кутіч проти Харватії», згідно якого право на доступ до суду включає не тільки право ініціювати судове провадження, але й право одержати вирішення справи судом. Відсутність вирішення судом справи становить порушення права на доступ до суду (пункт 31 рішення у справі «Ганчі проти Італії»).

Пославшись в оскаржуваній ухвалі, зокрема, на рішення ЄСПЛ суд першої інстанції не звернув увагу, що гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх "цивільних прав та обов`язків", пункт 1 статті 6 ( 995_004 ) залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети, але в той час, коли Договірні держави мають можливість відхилення від дотримання вимог Конвенції щодо цього, остаточне рішення з дотримання вимог Конвенції залишається за Судом (див. "Голдер проти Сполученого Королівства" ( 980_086 ) і "Z та інші проти Сполученого Королівства", рішення суду, цитовані вище, там само; та, mutatis mutandis, "Ейрі проти Ірландії" (Airey v. Ireland), рішення від 9 жовтня 1979 року, серія A, N 32, с. 14-15, п. 26).

На підставі викладеного, апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх передчасними, та такими, що не відповідають дійсним обставинам та дослідженим матеріалам справи, доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, тому апеляційний суд приходить до висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що призвело до помилкового вирішення питання про повернення позовної заяви на підставі частини 3 ст. 185 ЦПК України.

Відповідно до пункту 4 частини 1 ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Таким чином, оскільки суд приймаючи рішення про визнання заяви неподаною та повертаючи її позивачеві порушив норми процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Димитровського міського суду Донецької області від 06 лютого 2020 року скасувати.

Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 17.03.2020 року.

Судді: О.В. Халаджи

В.Б. Азевич

І.В. Кішкіна