Головуючий у І інстанції Зінченко О.М.
Провадження №22-ц/824/4078/2020 Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Мельника Я.С., Поливач Л.Д.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Каплуна Юрія Вікторовича на рішення Обухівського районного суду Київської області від 23 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Каплун Юрій Вікторович, про визнання недійсними договорів дарування та визнання права власності на майно,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вищевказанимпозовом, в якому з урахуванням доповнених підстав позову просила судвизнати недійсним укладений 31 липня 2013 року між нею та ОСОБА_1 договір дарування земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,2220 га, кадастровий номер :05:096:0056, наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В. та зареєстрований в реєстрі за № 8401; визнати недійсним укладений 31 липня 2013 року між нею та ОСОБА_1 договір дарування житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 535,9 кв.м., житловою площею 51,1 кв.м., з господарськими та побутовими спорудами: сарай, огорожа, корт, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В. та зареєстрований в реєстрі за № 8398; визнати за нею право власності на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,2220 га, кадастровий номер :05:096:0056; визнати за нею право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 535,9 кв.м., житловою площею 51,1 кв.м., з господарськими та побутовими спорудами: сарай, огорожа, корт.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що договори дарування нерухомого майна були укладені нею без вільного волевиявлення та не відповідали її внутрішній волі.Так, знайома позивача ОСОБА_3 , ввівши її в оману щодо обставин і умов укладення договорів, переконала у необхідності укласти договори щодо належного їй майна з її дочкою, відповідачем по справі ОСОБА_1 ,пояснивши це нюансами законодавства та зазначивши, що це жодним чином не вплине на виконання договору і все одно виконавцем договору буде особисто ОСОБА_3 . При укладенні договорів позивач мала на меті відчужити будинок та земельну ділянку, отримавши за цевідповідні кошти, і жодним чином не вважала за необхідне безоплатно передавати дочці своєї знайомої належне їй нерухоме майно. Із ОСОБА_3 позивач домовлялася укласти договори купівлі-продажу нерухомого майна, про дарування майна третім особам вони не домовлялися. При цьому у серпні 2013 року ОСОБА_3 уклала з позивачем договір відсоткової позики, під час підписання якого чітко вказала на те, що відсотки, нараховані на суму позики та сплачені на користь позивача, будуть використані в якості погашення вартості будинку та земельної ділянки.

Оскільки на час укладення договорів дарування земельної ділянки та житлового будинку позивач не мала наміру безоплатно передавати у власність відповідача своє нерухоме майно, а мала на меті отримати відповідні кошти, ОСОБА_3 ввела її в оману щодо обставин та умов укладення договорів на користь її дочки.

Крім того,позивач зазначила, що у 2012 році вона дізналась, що має захворювання печінки - гепатит та приймала медичні препарати, які мають вплив на загальний стан та нервову систему людини, а також болісно пережила розірвання шлюбу з чоловіком, а тому не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час укладення оспорюваних правочинів.

Також позивач у позові посилалась на те, що правочини були вчинені нею під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, що є додатковою підставою для визнання цих правочинів недійсними.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 02 червня 2017 року позов задоволено.

Визнано недійсним укладений 31 липня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договір дарування земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,2220 га, кадастровий номер :05:096:0056, наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В. та зареєстрований в реєстрі за № 8401.

Визнано недійсним укладений 31 липня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договір дарування житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 535,9 кв.м., житловою площею 51,1 кв.м., з господарськими та побутовими спорудами: сарай, огорожа, корт, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В. та зареєстрований в реєстрі за № 8398.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,2220 га, кадастровий номер :05:096:0056.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 535,9 кв.м., житловою площею 51,1 кв.м., з господарськими та побутовими спорудами: сарай, огорожа, корт.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір в розмірі 7 992,42 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 23 січня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Обухівського районного суду Київської області від 02 червня 2017 року - без змін.

Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 червня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Обухівського районного суду Київської області від 02червня 2017 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 січня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 23 грудня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Каплун Ю.В., про визнання недійсними договорів дарування та визнання права власності на майно задоволено.

Визнанонедійсним укладений 31.07.2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договір дарування земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,2220 га, кадастровий номер земельної ділянки: :05:096:0056, наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В., та зареєстрований в реєстрі за № 8401.

Визнанонедійсним укладений 31.07.2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договір дарування житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 535,9 кв.м., з господарськими та побутовими спорудами: сарай, огорожа, корт, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В. та зареєстрований в реєстрі за № 8398.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,2220 га, кадастровий номер земельної ділянки: :05:096:0056.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 535,9 кв.м., з господарськими та побутовими спорудами: сарай, огорожа, корт.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір в розмірі 7992,42 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Каплун Ю.В. подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 . Обгрунтовуючи скаргу, посилався на те, що суд першої інстанції не виконав вказівок суду касаційної інстанції та обґрунтував своє рішення висновками проведених по справі експертиз, які не містять категоричного висновку про абсолютну неспроможність ОСОБА_2 в момент вчинення правочинів розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Відповідач ОСОБА_1 також подала на рішення суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення про відмову у задоволенні позову. Обгрунтовуючи скаргу, посилалась на те, що суд при ухваленні рішення порушив вимоги ст. 417 ЦПК України, оскільки не виконав вказівки, що містилися в Постанові Верховного Суду від 19 червня 2019 року, що свідчить про неправосудність рішення. Крім того, суд не надав оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, та не мотивував відхилення або врахування кожного наявного у справі доказу, як в цілому, так і кожного окремо. Також судом безпідставно застосовано ч. 1 ст. 225 ЦК України до спірних правовідносин, при цьому будь-яких доказів на підтвердження інших підстав позову, крім передбачених ст. 225 ЦК України, позивачем не надано. Відповідач у скарзі посилалась на те, що висновки проведених по справі судово-психіатричних експертиз є неналежними доказами та не повинні були прийматись до уваги судом, оскільки вони суперечать іншим наявним у справі доказам та ґрунтуються на підробленій медичній картці. Також у скарзі зазначено, що суд першої інстанції безпідставно не врахував при ухваленні рішення пояснення представника нотаріуса Каплуна Ю.В., надані в судовому засіданні 01.12.2016 року про те, що ним була перевірена дієздатність позивача перед посвідченням оспорюваних правочинів, та показання свідка лікаря ОСОБА_5 , який проводив огляд позивача в день укладання оспорюваних правочинів та не виявив у неї жодних психічних розладів.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Книш Н.І., апеляційну скаргу підтримали та просили про її задоволення з викладених у ній підстав.

Представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Болінський С.С. в апеляційному суді проти задоволення скарги відповідача заперечив та просив рішення суду залишити без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг відповідача та третьої особи, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарг без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 31.07.2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір дарування земельної ділянки, відповідно до якого ОСОБА_2 передала в дар ОСОБА_1 земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,2220, кадастровий номер :05:096:0056, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В. та зареєстрований в реєстрі за № 8401.

Також, 31.07.2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір дарування житлового будинку, відповідно до якого ОСОБА_2 передала в дар ОСОБА_1 житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В. тазареєстрований в реєстрі за № 8398.

Відповідно до інформаційної довідки № 65525646 від 10.08.2016 року власником земельної ділянки площею 0,2218 га, з кадастровим номером :05:096:0056, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_1 .

Відповідно до інформаційної довідки № 63940461 від 20.07.2016 року власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_1 .

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з доведеності тієї обставини, що ОСОБА_2 на час укладення оспорюваних правочинів була не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними, що є підставою до визнання оспорюваних правочинів недійсними.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи і вимогам закону, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до частини 1 статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

У частині 2 статті 719 ЦК України встановлено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною 3 статті 203 ЦК України, згідно з якою волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За змістом частини 1 статті 225 ЦК України правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені, якщо судом буде встановлено, що в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, яка висловлена у постанові від 17 вересня 2014 року № 6-131цс14, суд може визнати договір недійсним із підстав, передбачених частиною 1 статті 225 ЦК України в разі, якщо встановить, що у момент укладення договору позивач був неспроможний розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Той факт, що позивач у момент укладення договору виявляв ознаки психічного розладу, які здійснили істотний вплив на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, обмежуючи цю здатність, не є підставою для визнання договору недійсним відповідно до цієї норми.

У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України 2004 року зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання недійсним правочину вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК 2004 року.

Висновок про тимчасову недієздатність особи слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами,будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення такого правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Таким чином, вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент її укладення він не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними, що було враховано судом першої інстанції при ухваленні рішення.

Зокрема, як вбачається з наявної в матеріалах справи медичної документації, в тому числі копії виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого ОСОБА_2 , починаючи з 2012 року остання перебуває під наглядом лікарів-психіатрів з діагнозом «Рекурентна депресія».

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 5 від 9 лютого 2017 року Українського науково-дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та наркології, складеного на виконання ухвали Обухівського районного суду Київської області від 13 грудня 2016 року про призначення судово-психіатричної експертизи, ОСОБА_2 під час укладання оспорюваних правочинів 31 липня 2013 року виявляла ознаки тяжкого психічного розладу, що при співставленні з діагностичними стандартами та діючоюв Україні Міжнародною класифікацією психічних і поведінкових розладів 10-го перегляду (МКХ-10) відповідає діагнозу: «Рекурентний депресивний розлад. Поточний депресивний епізод з психотичними симптомами» (F 33.3). За своїм психічним станом ОСОБА_2 під час підписання правочинів від 31 липня 2013 року не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. ОСОБА_2 страждає на психічний розлад «Рекурентний депресивний розлад». ОСОБА_2 на момент підписання договорів дарування 31 липня 2013 року житлового будинку та земельної ділянки страждала на психічне захворювання «Рекурентний депресивний розлад. Поточний депресивний епізод з психотичними симптомами». ОСОБА_2 на момент підписання 31 липня 2013 року договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки не могла усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними.

Під час апеляційного перегляду справи було задоволено клопотання відповідача ОСОБА_1 , яка не погодилась з вищевказаним висновком проведеної по справі судово-психіатричної експертизи, і ухвалою Апеляційного суду Київської області від 19 жовтня 2017 року її клопотання було задоволено.

За результатом проведення зазначеної експертизи було складено висновок судово-психіатричного експерта № 681 від 18 жовтня 2018 року Київського міського центру судово-психіатричної експертизи, згідно якого ОСОБА_2 станом на 31 липня 2013 року страждала психічним розладом у вигляді Рекурентного депресивного розладу, поточний епізод важкий з психотичними симптомами (F 33.3). Рекурентний депресивний розлад, згідно з медичною документацією підекспертної, був діагностований у неї у листопаді 2012 року. ОСОБА_2 за своїм психічним станом на момент укладення договорів дарування від 31 липня 2013 року не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи те, що позивачем суду було надано належні, допустимі, достовірні та достатні докази на підтвердження тієї обставини, що на час укладання оспорюваних правочинів вона була абсолютно неспроможна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про задоволення її позову з цих підстав.

Доводи апеляційних скарг про невиконання судом першої інстанції вказівок Верховного Суду, що містяться в його постанові від 19 червня 2019 року, законності та обгрунтованості ухваленого судом рішення не спростовують, виходячи з наступного.

Так, у своїй постанові Верховний Суд зазначив про те, що суд не дослідив і не оцінив наступні докази: довідку Київського міського психоневрологічного диспансеру № 1 від 31 липня 2013 року № 374 про те, що ОСОБА_2 на обліку у лікарів-психіатрів закладу не перебуває, є психічно здоровою, дієздатною, за своїм психологічним станом може виконувати нотаріальні дії; довідку Київського міського психоневрологічного диспансеру № 1 від 22 листопада 2014 року № 1364 та Київського міського психоневрологічного диспансеру № 4 від 28 листопада 2016 року № 658 про те, що ОСОБА_2 на обліку у лікарів-психіатрів закладу не перебуває; медичну документацію ТОВ «Борис»; пояснення представника нотаріуса Каплуна Ю.В. про те, що ним була перевірена дієздатність позивача; думку спецаліста з питань психіатрії (ТОВ «Клініка імені Гальченко В.В.») від 14 вересня 2017 року №17 про те, що при проведенні експертизи ОСОБА_2 в Українському науково-дослідному інституті соціальної і судової психіатрії та наркології експертам не було надано достатньо матеріалів, тому їх висновки є необгрунтованими.

Разом з тим, колегія суддів зауважує на тому, що довідка Київського міського психоневрологічного диспансеру № 1 від 31 липня 2013 року № 374 про те, що ОСОБА_2 на обліку у лікарів-психіатрів закладу не перебуває, є психічно здоровою, дієздатною, за своїм психологічним станом може виконувати нотаріальні дії, як доказ, спростовується висновками двох проведених по справі судово-психіатричних експертиз, які є розгорнутими та повними, складені фахівцями в галузі психіатрії, попередженими про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивого висновку, не суперечать один одному та не викликають сумнівів у їх достовірності.

Довідки Київського міського психоневрологічного диспансеру № 1 від 22 листопада 2014 року № 1364 та Київського міського психоневрологічного диспансеру № 4 від 28 листопада 2016 року № 658 про те, що ОСОБА_2 на обліку у лікарів-психіатрів закладу не перебуває, також не спростовують висновків суду, оскільки той факт, що особа не перебуває на обліку у лікарів-психіатрів не виключає можливість виникнення у особи тимчасового психічного розладу, внаслідок якого вона буде позбавлена можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Медична документація ТОВ «Борис» також не спростовує обгрунтованості висновків проведених по справі судово-психіатричних експертиз, в зв`язку із чим відхиляється колегією суддів.

Щодо пояснень представника нотаріуса Каплуна Ю.В. про те, що нотаріусом була перевірена дієздатність позивача перед посвідченням правочинів, колегія суддів зауважує, що пояснення приватного нотаріуса, який не є спеціалістом в галузі судової психіатрії, спростовуються висновками проведених по справі судово-психіатричних експертиз, складених експертами, які володіють спеціальними знаннями в галузі психіатрії, мають тривалий стаж роботи в якості лікарів-судово-психіатричних експертів та попереджені про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивого висновку.

Думка спецаліста з питань психіатрії (ТОВ «Клініка імені Гальченко В.В.») від 14 вересня 2017 року №17 про те, що при проведенні експертизи ОСОБА_2 в Українському науково-дослідному інституті соціальної і судової психіатрії та наркології експертам не було надано достатньо матеріалів, тому їх висновки є необгрунтованими, як доказ не спростовує висновок судово-психіатричної експертизи № 5 від 9 лютого 2017 року, виходячи з наступного.

Вимогами цивільного процесуального законодавства не передбачено надання в якості доказу на спростування висновку експертизи - думки, при цьому є поняття рецензії на висновки, що складаються з дотриманням Порядку проведення рецензування висновків експертів та висновків експертних досліджень, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 5.05.2015 № 775/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 6.05.2015 за № 605/27050.

Рецензія має містити розгорнуту характеристику висновку з точки зору його відповідності вимогам законодавства про судову експертизу та застосування методів і методик проведення судових експертиз (п.2.5 Порядку рецензування).

Метою рецензування висновків є вдосконалення професійної майстерності експертів, поліпшення якості та обґрунтованості їх висновків (п. 1.2. Порядку рецензування).

При проведенні рецензування висновку експерта ретельно вивчаються методики проведення дослідження та інші нормативні документи, зміст рецензованого висновку, його форма та наявність необхідних відомостей, дій експерта (наявність необхідних клопотань та ін.), чого не можуть в повному обсязі зробити судді, слідчі, сторони по справі або їх представники, оскільки, як вже зазначалося, для цього необхідні спеціальні знання.

Проведення рецензування висновків експертів за дорученням Міністерства юстиції України щодо висновків, складених судовими експертами, що не є працівниками державних спеціалізованих установ, забезпечується керівником науково-дослідної установи судових експертиз Міністерства юстиції України - тобто, Київського, Харківського імені заслуженого професора М.С. Бокаріуса, Львівського, Донецького, Дніпропетровського або Одеського НДІ судових експертиз, Науково-дослідного центру судової експертизи з питань інтелектуальної власності).

Рецензування висновків експертів може проводиться не всіма співробітниками НДУСЕ, а виключно тими, які мають кваліфікацію судового експерта з тієї експертної спеціальності, за якою складено поданий на рецензування висновок, та не менше ніж трирічний стаж експертної роботи, із подальшим обов`язковим обговоренням на засіданні відповідного структурного підрозділу. Про це у рецензії робиться відповідний запис, який посвідчується підписом керівника структурного підрозділу із зазначенням номера протоколу та дати проведення засідання.

Таким чином, з огляду на вищевикладені вимоги законодавства, що регулює порядок проведення рецензування висновків судових експертів, можна дійти висновку, що проведення рецензування висновку судового експерта проводиться виключно державними науковими установами та особами, які за своїм правовим статусом є судовими експертами з відповідними кваліфікаційними ознаками щодо стажу роботи тощо.

Враховуючи викладене, думка спецаліста з питань психіатрії (ТОВ «Клініка імені Гальченко В.В.») від 14 вересня 2017 року №17 не являється доказом, який міг би поставити під сумнів обгрунтованість висновку судово-психіатричної експертизи № 5 від 9 лютого 2017 року.

Необгрунтованими є і доводи скарги про те, що висновки проведених по справі судових експертиз грунтуються на підробленій медичній картці ОСОБА_2 , оскільки на їхнє підтвердження апелянтом суду не надано жодних доказів, а доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Відхиляються апеляційним судом і доводи скарги про те, що позивач методично та послідовно спростовує підстави позову своєю поведінкою, оскільки веде активний спосіб життя та подорожує світом, зважаючи на те, що активна поведінка позивача ОСОБА_2 не виключає тієї обставини, що на час укладення оспорюваних договорів 31 липня 2013 року вона страждала на психічну хворобу, яка позбавила її можливості в момент укладання правочинів усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, факт чого підтверджується висновками проведених по справі експертиз.

Щодо доводів апелянта про те, що суд, дійшовши висновку про задоволення позову ОСОБА_2 з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України, залишив поза увагою інші зазначені нею підстави, зокрема ст.ст. 229, 230, 233 ЦК України, які в якості підстав для визнання правочинів недійсними передбачають їх вчинення під впливом помилки, обману та під впливом тяжкої обставини, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що виключно позивачу належить право визначати підстави, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги. При цьому суд, дійшовши висновку про доведеність однієї з підстав (ч. 1 ст. 225 ЦК України) та її достатність для задоволення позову, зважаючи на те, що позивач не наполягала на дослідженні та встановленні інших підстав, не допустив порушень норм процесуального закону, які б стали підставою для скасування рішення. Правильне по суті і справедливе судове рішення не повинно скасовуватись лише заради правового пуризму.

Доводи апеляційних скарг третьої особи та відповідача про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, як підставу для скасування рішення суду, законності та обґрунтованості рішення суду не спростовують, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, натомість справа судом вирішена правильно, з повним, всебічним та об`єктивним з`ясуванням обставин справи та дотриманням норм матеріального права при її вирішенні.

Інші аргументи апеляційних скарг не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди апелянтів з висновками суду щодо їх оцінки. При цьому,докази та обставини, на які посилаються приватний нотаріус Каплун Ю.В. та ОСОБА_1 у своїх апеляційних скаргах, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційних скарг цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарг приватного нотаріуса Каплуна Ю.В. та ОСОБА_1 - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Каплуна Юрія Вікторовича - залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 23 грудня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: