Ухвала

16 березня 2020 року

м. Київ

справа № 208/5263/15-ц

провадження № 61-4040ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року у складі колегії суддів: Єлізаренко І. А., Красвітної Т. П., Свистунової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

17 липня 2015 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення суми боргу.

Позов мотивовано тим, що 19 вересня 2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладений договір про надання споживчого кредиту № 0. Відповідно до пункту 1.1. кредитного договору банк надав позичальнику кредитні кошти в іноземній валюті у сумі 24 950,00 дол. США, а ОСОБА_1 зобов`язався повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 18 вересня 2022 року та сплачувати протягом 30 календарних днів з дати видачі кредиту проценти за користування кредитом у розмірі 11,9 відсотків річних. 01 грудня 2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 1, якою сторони домовилися, що строк сплати процентів встановлено із 01 по 25 число (включно) кожного місяця. 26 січня 2009 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено Додаткову угоду № 2 щодо зміни графіка повернення кредиту/траншу. Із метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором, між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладений договір поруки від 19 вересня 2007 року № 0/2. Відповідно до умов вказаного договору поруки поручитель зобов`язується відповідати у повному обсязі за виконання позичальником усіх зобов`язань, що виникли з кредитного договору. Відповідальність позичальника та поручителя є солідарною. Кредит надається у формі кредитної лінії, ліміт якої встановлюється у розмірі суми кредиту, при цьому надані в межах загальної суми кредиту транші після їх повернення до банку не поновлюють загальну суму кредиту. Відповідно до пункту 1.4 кредитного договору, банк надає кредит позичальнику шляхом перерахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_1 у банку, код банку (МФО) 351005. Наданою випискою з поточного рахунку позичальника підтверджується факт видачі кредитних коштів шляхом зарахування на поточний рахунок позичальника 19 вересня 2007 року кредитних коштів у розмірі 12 083,00 дол. США та 21 вересня 2007 року кредитних коштів у розмірі 12 867,00 дол. США. Враховуючи, що позичальник належним чином не виконував своїх зобов`язання за кредитним договором, станом на 30 червня 2015 року виникла заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 19 вересня 2007 року № 0 у розмірі: 12 890,06 дол. США заборгованість за кредитом строкова; 1 802,06 дол. США заборгованість за кредитом прострочена; 166,46 дол. США заборгованість за процентами строкова; 1 852,48 дол. США заборгованість за процентами прострочена; 7 730,48 грн пеня за несвоєчасне погашення кредиту; 8 520,04 грн пеня за несвоєчасну сплату процентів.

На підставі викладеного ПАТ «УкрСиббанк» просило суд стягнути солідарно із відповідачів вказану суму заборгованості.

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 09 грудня 2016 року відмовлено у задоволенні позову ПАТ «УкрСиббанк».

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 сплатив борг за траншем, виданим йому банком 19 вересня 2007 року в розмірі 12 083,00 дол. США, що в еквіваленті у гривнях становить 61 019,15 грн, а траншу від 21 вересня 2007 року на суму 12 867 доларів США він не отримував.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року апеляційну скаргу ПАТ «УкрСиббанк» задоволено. Рішення суду першої інстанції скасовано. Позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволено. Стягнуто солідарно із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 19 вересня 2007 року № 0 станом на 30 червня 2015 року, яка складається із: заборгованість за кредитом строкова у розмірі 12 890,06 дол. США, заборгованість за кредитом прострочена у розмірі 1 802,06 дол. США, заборгованість за процентами строкова у розмірі 166,46 дол. США, заборгованість за процентами прострочена у розмірі 1 852,48 дол. США, пеня за несвоєчасне погашення кредиту у розмірі 7 730,48 грн, пеня за несвоєчасну сплату процентів у розмірі 8 520,40 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Скасовуючи рішення першої інстанції та задовольняючи позов ПАТ «УкрСиббанк», суд апеляційної інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не виконував належним чином свої зобов`язань за кредитним договором в частині повернення кредитних коштів, у зв`язку із чим у нього виникла заборгованість. Доказів на підтвердження того, що заява про видачу готівки від 21 вересня 2007 року на суму 12 867,00 дол. США, що подана від імені ОСОБА_1 , підписана не позичальником, а будь-якою іншою особою, суду не надано. ОСОБА_1 підписано графік погашення кредиту, де вказано, що кредит має сплачуватись рівними частками щомісяця по 138,62 дол. США починаючи із 10 жовтня 2007 року і до 18 вересня 2022 року. Таким чином, матеріалами справи підтверджено отримання ОСОБА_1 кредитних коштів за вказаним кредитним договором та наявність заборгованості за цим договором.

27 лютого 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ (далі - Закон № 460-ІХ).

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 460-ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Враховуючи те, що касаційна скарга подана 27 лютого 2020 року, тому вона підлягає розгляду відповідно до положень ЦПК України в редакції Закону № 460-ІХ.

Верховний Суд дійшов висновку про те, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

У пункті 11 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 роз`яснено порядок сплати судового збору за подання позовів, ціна яких визначається в іноземній валюті, у випадках та на умовах, встановлених законом (частина третя статті 533 Цивільного кодексу України), передбачено в абзаці 2 частини першої статті 6 Закону України «Про судовий збір». У цьому випадку ціна позову визначається як в іноземній валюті, так і в національній валюті України відповідно до офіційного курсу, встановленого Національним банком України на день подання позову. Виходячи саме з такої ціни позову (в національній валюті), визначається розмір судового збору, що підлягає сплаті. Однак якщо день подання позову не співпадає з днем сплати судового збору (збір сплачено раніше), то останній визначається з урахуванням офіційного курсу гривні до іноземної валюти, встановленого Національним банком України саме на день сплати, а не на день подання позову.

Аналогічним чином вирішується й питання сплати судового збору за подання апеляційних чи касаційних скарг у відповідних справах.

Предметом позову у цій справі є стягнення суми боргу в розмірі 383 559,61 грн (16 711,06 дол. США ? 21,98 грн (офіційний курс станом на 17 липня 2015 року) + 16 250,52 грн), що є меншим, ніж двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (525 500,00 грн), а тому відповідно до вимог ЦПК України постанова Дніпровського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року не підлягає касаційному оскарженню.

Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у цій справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень про відмову у відкритті касаційного провадження.

Враховуючи те, що касаційну скаргу подано на судове рішення у справі, що не підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга не містить передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків за наявності яких судове рішення у цій справі підлягає касаційному оскарженню, тому підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення суми боргу відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак І. Ю. Гулейков Г. І. Усик