Постанова

Іменем України

17 березня 2020 року

м. Київ

справа № 756/10056/15-ц

провадження № 61-8530св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю.,

Зайцева А. Ю.,

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Рівненського апеляційного суду від 19 березня 2019 року у складі колегії суддів: Бондаренко Н. В., Ковальчук Н. М., Хилевича С. В.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2015 року акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до укладеного між ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником кого є АТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_1 договору № 800000093 від 16 березня 2007 року остання отримала кредит у розмірі 37 000,00 доларів США, зі сплатою процентів за його користування у розмірі 11 % річних, з кінцевим терміном повернення 16 березня 2022 року.

За умовами вказаного договору ОСОБА_1 зобов`язалась в порядку та на умовах, що визначені кредитним договором повернути кредит та сплатити проценти за його користування, неустойку та інші платежі, передбачені договором, в сумі та строки визначені у ньому та у графіку платежів, що є додатком № 1 до цього договору.

В порушення умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала, що призвело до виникнення заборгованості, яка станом на 15. липня 2015 року склала 31 448,63 доларів США, що за курсом НБУ на 15 липня 2015 року становить 691 723,47 грн, і складається з: заборгованість за кредитом - 26 972,93 доларів США, що за курсом НБУ на

15 липня 2015 року становить 593 278,90 грн; заборгованості по відсотках -

2 011,72 доларів США, що за курсом НБУ на 15 липня 2015 року становить

44 248,48 грн; заборгованості по пені - 2 463,98 доларів США, що за курсом НБУ на 15 липня 2015 року становить 54 196,09 грн.

З наведених підстав АТ «Альфа-Банк» просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором в розмірі 691 723,47 грн та витрати по оплаті судового збору.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 17 грудня 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявності у відповідача заборгованості у розмірі, вказаному у розрахунку, а також, що копія кредитного договору № 800000093 від 16 березня 2007 року, виписка з особового рахунку відповідача, копія вимоги про дострокове повернення кредиту, докази її відправлення та виконаний банком розрахунок заборгованості не є належними доказами, які б доводили обґрунтованість його вимог.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 19 березня 2019 року апеляційну скаргу АТ «Альфа-Банк» задоволено.

Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 17 грудня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованість по кредитному договору № 800000093 від 16 березня 2007 року, яка утворилась станом на 15 липня 2015 року по тілу кредиту в сумі 593 278,90 грн, за відсотками у сумі 44 248,48 грн, по пені 54 196,09 грн та витрати по оплаті судового збору у розмірі 9 135,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, апеляційний суд виходив із того, що у зв?язку з неналежним виконанням взятих на себе зобов?язань за кредитним договором, у відповідачки станом на 15 липня 2015 року утворилась заборгованість, яка підлягає стягнення у судовому порядку.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

22 квітня 2019 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Рівненського апеляційного суду від 19 березня 2019 року та залишити в силі рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 17 грудня 2018 року.

Аргументи касаційної скарги зводяться до того, що позивачем не доведено заявлені позовні вимоги, зокрема не надано доказів про отримання відповідачкою кредитних коштів.

Доводи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 04 червня 2019 року поновлено

ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Рівненського апеляційного суду від 19 березня 2019 року. Відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Костопільського районного суду Рівненської області.

Зупинено виконання постанови Рівненського апеляційного суду

від 19 березня 2019 рокудо закінчення касаційного провадження.

У червні 2019 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ

08 лютого 2020 року набрав чинності Закону України від 15 січня 2020 року

№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 на постанову Рівненського апеляційного суду від 19 березня 2019 рокуздійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Короткий зміст фактичних обставин справи

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що 16 березня 2007 року між ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 800000093, згідно умов якого остання отримала кредит в розмірі 37 000,00 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 11,0 % річних, з кінцевим терміном повернення заборгованості за кредитом 16 березня 2022 року.

За умовами вказаного договору відповідачка зобов`язалась своєчасно та у повному обсязі повернути кредит на умовах, визначених цим договором, виплатити кредитору проценти за користуванням кредитом, використовувати його за цільовим призначенням, виконувати інші умови цього договору та повернути кредитору кредит у терміни, встановлені цим договором.

Згідно до пункту 4.3. кредит надається в готівковій формі через касу кредитора. Днем надання кредиту вважається день отримання грошових коштів в касі кредитора, пункту 4.5. Кредитного договору.

Згідно виписки по особовому рахунку ОСОБА_1 16 березня 2007 року надані готівкою кредитні кошти у розмірі 37 000,00 доларів США, тобто

АТ «Альфа-Банк» виконав в повному обсязі умови кредитного договору та надав зазначені кошти позичальнику.

23 січня 2013 року позичальник ОСОБА_1 звернулася до кредитора із заявою про зміну свого прізвища на ОСОБА_1 , до якої додала копію свідоцтва про зміну прізвища серії НОМЕР_1 .

Протягом 2007-2014 років ОСОБА_1 неодноразово здійснювала платежі по кредиту, що підтверджується розрахунком заборгованості по ньому. Всього нею за даний період внесено кошти в загальному розмірі

46 289,32 доларів США, останній платіж здійснено 30 грудня 2014 року у сумі 220,00 доларів США.

У січні 2016 року ОСОБА_1 подала позов до ПАТ «Альфа-Банк» про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання недійсним кредитного договору № 800000093 від 16 березня 2007 року з підстав передбачених статями 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Постановою Апеляційного суду Рівненської області від 20 червня 2018 року визнано недійсним пункт 4.4 кредитного договору, а в задоволенні решти вимог відмовлено.

Цією постановою також встановлено, що кредитні кошти надавалися з цільовим призначенням для часткової оплати вартості квартири АДРЕСА_1 . 16 березня 2007 року між банком та позичальником для забезпечення кредитного договору укладено іпотечний договір № 800000093-И за умовами якого відповідачка передала банку в іпотеку нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 .

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною другою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Встановивши, що ОСОБА_1 належним чином не виконувала взятих на себе зобов`язань щодо погашення кредиту, апеляційний суд, зробив обґрунтований висновокпро задоволення позову банку відповідно до дослідженого судом розрахунку заборгованості, який ОСОБА_1 не спростовано.

Доводи заявника про недоведеність позивачем заявлених позовних вимог є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а постанову Рівненського апеляційного суду від 19 березня

2019 року - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.

За змістом частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Враховуючи те, що касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, відповідно до положень частини третьої статті 436 ЦПК України Верховний Суд поновлює виконання постанову Рівненського апеляційного суду від 19 березня 2019 року.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Рівненського апеляційного суду від 19 березня 2019 року залишити без змін.

Поновити виконання постанови Рівненського апеляційного суду

від 19 березня 2019 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

С. Ю. Бурлаков

А. Ю. Зайцев