Справа № 145/1582/19
Провадження № 22-ц/801/492/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Кіосак Н. О.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2020 рокуСправа № 145/1582/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - Голоти Л.О. (суддя-доповідач),

суддів Денишенко Т.О., Рибчинського В.П.,

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 04 грудня 2019 року, ухвалене у складі судді Кіосак Н. О. в приміщенні суду в м. Тиврів, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач є батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає з матір`ю ОСОБА_1 та перебуває на її утриманні.

ОСОБА_2 вступила до Тернопільського національного економічного університету за спеціальністю - «Міжнародне право» і відповідно до Договору № 139427 про надання освітньої послуги між вищим навчальним закладом та фізичною особою від 07 серпня 2017 року є одержувачем освітніх послуг, а ОСОБА_1 замовником освітніх послуг. З початку навчання у Тернопільському національному економічному університеті ОСОБА_1 за навчання доньки та її проживання у гуртожитку сплачено 29450 грн.

Окрім того, ОСОБА_2 з початку навчання у Тернопільському національному економічному університеті за кошти її матері ОСОБА_1 , було сплачено за навчання та проживання у гуртожитку 20690 грн. та 1690 грн. за придбання складових до окулярів та їх виготовлення, оскільки в неї погіршився зір.

На даний час ОСОБА_2 продовжує навчання, тому не має змоги працювати.

Виходячи з наведеного, положень статті 185 СК України, позивачі просили :

- стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 половину додаткових витрат на дитину - на доньку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 вродження, пов`язаних із здобуттям повної вищої юридичної освіти у Тернопільському національному економічному університеті, відповідно до договору № 139427 про надання освітньої послуги між вищим навчальним закладом із фізичною особою від 07 серпня 2017 року та пов`язаних з цим витрат на проживання в гуртожитку - в розмірі 14725 грн.;

- стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 половину додаткових витрат на неї, пов`язаних із здобуттям повної вищої юридичної освіти у Тернопільському національному економічному університеті, відповідно до договору № 139427 про надання освітньої послуги між вищим навчальним закладом та фізичною особою від 07 серпня 2017 року та, пов`язаних з цим витрат на проживання у гуртожитку, а також придбання складових до окулярів та їх виготовлення - в розмірі 10345 грн.

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 04 грудня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 половину додаткових витрат на дитину - дочку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пов`язаних із здобуттям повної вищої юридичної освіти у Тернопільському національному економічному університеті, (понесених до досягнення дитиною повноліття) у розмірі 10150 гривень.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення додаткових витрат на дитину відмовлено.

Стягнути з ОСОБА_3 в прибуток держави судовий збір у сумі 768 гривень 40 копійок.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 досягла повноліття і статус дитини втратила. Отже, додаткові витрати на її утримання, які були понесені після досягнення нею 18-річного віку, стягненню на підставі статті 185 СК України не підлягають. До досягнення ОСОБА_4 18-річного віку ОСОБА_1 на її навчання витрачено 20300 грн., що стверджується квитанціями від 17 січня 2018 року, 04 вересня 2018 року, 07 серпня 2017 року. Тому відповідач має нести половину додаткових витрат ОСОБА_1 на утримання дитини ОСОБА_2 ..

Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_3 подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції при частковому задоволенні позовних вимог не було враховано в повній мірі його матеріальне та сімейне становище, стан здоров`я, наявність неповнолітньої дитини, непрацездатної дружини. Зокрема, на утриманні відповідача знаходиться неповнолітня дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та дружина ОСОБА_6 .. Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 16 жовтня 2019 року у справі № 145/1243/19 стягнуто з ОСОБА_3 на користь дочки ОСОБА_5 аліменти у розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 30 липня 2019 року до повноліття.

Окрім цього, відповідач має проблеми зі здоров`ям, що унеможливлює здійснення ним фізичної праці, а лікування вимагає грошових затрат. Постійної роботи відповідач немає, а в січні 2019 року припинив здійснювати підприємницьку діяльність як фізична особа - підприємець. З 21 січня 2019 року відповідач перебуває на обліку у Тиврівському районному центрі зайнятості як безробітний, а сума сукупного його доходу за весь період складає 16236,06 грн.

Зазначає, що навчання у вищому навчальному закладі, не відноситься до особливих обставин, а тому суд першої інстанції невірно застосував частину першу статті 185 СК України.

За таких обставин, майновий стан відповідача не давав місцевому суду правових підстав для часткового задоволення позовних вимог, так як відповідач не має фінансової можливості сплатити додаткові витрати на утримання дитини.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив обґрунтовано тим, що відповідач є працездатним, може працювати і брати участь у додаткових витратах на дитину, викликаних особливими обставинами. Відповідач перебуває на обліку у Тиврівському районному центрі зайнятості як безробітний, а також таксує на автомобілі марки «Мерседес».

Справа розглядається в порядку частини першої статті 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи. Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши підстави апеляційної скарги, Вінницький апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення місцевого суду оскаржується в частині задоволених позовних вимог, а тому в іншій частині судом апеляційної інстанції не перевіряється відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

Судом першої інстанції встановлено наступні обставини.

ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується копією свідоцтва про народження (а. с. 4).

ОСОБА_2 проживає з ОСОБА_1 , що стверджується довідкою виконавчого комітету Тиврівської селищної ради № 667 від 11 вересня 2019 року (а. с. 12) та актом про встановлення факту не проживання за місцем реєстрації ОСОБА_3 (а. с. 13).

Згідно довідки Тернопільського національного економічного університету № 51 від 07 січня 2019 року ОСОБА_2 навчається в Тернопільському національному економічному університеті за спеціальністю 293 «Міжнародне право». Ступінь вищої освіти бакалавр. Курс навчання 2. Форма навчання денна. Академічна група МП-21. Умови навчання - повна оплата. Нормативний термін навчання 3 роки 10 місяців. Завершення навчання 30 червня 2021 року.

Згідно договору № 1399427 про надання освітньої послуги між вищим навчальним закладом та фізичною (юридичною) особою від 07 серпня 2017 року, замовником якого є - ОСОБА_1 одержувач - ОСОБА_2 , загальна вартість освітньої послуги на весь строк навчання становить 70150 грн., вартість одного місяця - 1525 грн., строк навчання з 01 вересня 2017 року по 30 червня 2021 рік (а. с. 10).

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 досягла повноліття і статус дитини втратила. Отже, додаткові витрати на її утримання, які були понесені після досягнення нею 18-річного віку, стягненню на підставі статті 185 СК України не підлягають. До досягнення ОСОБА_4 18-річного віку ОСОБА_1 на її навчання витрачено 20300 грн., що стверджується квитанціями від 17 січня 2018 року, 04 вересня 2018 року, 07 серпня 2017 року. Тому відповідач має нести половину додаткових витрат ОСОБА_1 на утримання дитини ОСОБА_2 ..

Встановлено й вбачається із матеріалів справи, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частинами першою-третьою статті 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Положеннями статей 180, 183, 185, 193, 198, 199 СК України визначаються декілька способів виконання цього обов`язку, зокрема: утримання неповнолітньої дитини, на що стягуються аліменти у частках від заробітку (доходу) або в твердій грошовій сумі (статті 180, 183); участь батьків у додаткових витратах на дитину, викликаних особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо) (стаття 185); утримання дитини, яка перебуває в закладі охорони здоров`я, навчальному або іншому закладі, при цьому якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального або іншого закладу, аліменти можуть бути стягнуті з них на загальних підставах (стаття 193); обов`язок батьків утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дітей, які потребують матеріальної допомоги, а також якщо повнолітні діти продовжують навчання і потребують матеріальної допомоги до досягнення ними 23 років, за умови, що батьки можуть надавати таку допомогу (стаття 198).

СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого.

Згідно із частиною першою статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку.

За частиною другою статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково.

Ураховуючи зазначені обставини, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі.

Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

У цих випадках йдеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Встановивши, що до досягнення ОСОБА_4 18-річного віку ОСОБА_1 на її навчання витрачено 20300 грн., що стверджується квитанціями від 17 січня 2018 року, 04 вересня 2018 року, 07 серпня 2017 року, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність стягнення половини цієї суми з відповідача, оскільки батьки зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами.

При цьому судом враховано, що відповідач є чоловіком працездатного віку, заходів для працевлаштування не прийняв, доказів існування перешкод по працевлаштуванню відповідач не надав.

Посилання апеляційної скарги ОСОБА_3 на те, що він не працює, має на утриманні неповнолітню дитину від іншого шлюбу, яка знаходиться на його утриманні, а тому не може сплачувати додаткові витрати на дочку, є безпідставними, оскільки зазначене не може свідчити про наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють надання батьком матеріальної допомоги дитині.

Також суд першої інстанції правильно зазначив, що стаття 185 СК України, яка регулює участь в додаткових витратах батьків, передбачає стягнення вказаних витрат, понесених щодо неповнолітньої дитини. Відтак колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду про те, що ОСОБА_1 понесла додаткові витрати, оплативши навчання неповнолітньої дочки за навчання і тому відповідач має компенсувати половину таких витрат на підставі статті 185 СК України.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухваленого рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині без змін.

Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 375, 382, 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 04 грудня 2019 рокуу даній справі в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя Л. О. Голота

Судді: В. П. Рибчинський

Т. О. Денишенко