Номер провадження: 22-ц/813/2846/20
Номер провадження: 22-ц/813/2591/20
Головуючий у першій інстанції Мазун І.А.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.03.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів Сегеди С.М., Цюри Т.В.,

з участю секретаря Воронової Є.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 13 березня 2019 року, а також апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2019 року, ухвалених під головуванням судді Мазун І.А., -

в с т а н о в и в:

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який згодом був уточнений та остаточно поданий до Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» в особі Одеської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» (далі ДП «Центр державного земельного кадастру» в особі Одеської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру») про стягнення винагороди за підсумками роботи за рік, винагороди за вислугу років, середнього заробітку за час затримки виплати, стягнення індексації заробітної плати, грошової компенсації за оплату простою, доплати по заробітній платі, суми компенсації за невикористану відпустку, компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати, компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати винагороди за вислугу років та винагороди за підсумками роботи за рік, компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати недоплаченої частини компенсації за невикористану відпустку, компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати простою, компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати доплати до тарифної ставки у місяці невиконання норм заробітку та стягнення моральної шкоди, в якому просив стягнути з відповідача винагороду за підсумками роботи за 2012-2015 роки в сумі 38261,60 грн.; винагороду за вислугу років за 2012-2015 роки в розмірі 19603,10 грн.; середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в розмірі 75859,84 грн.; стягнути індексацію заробітної плати з моменту настання права на індексацію з квітня 2016 року по березень 2019 року у розмірі 15451,20 грн.; оплату простою з 18.12.2016 року по 25.01.2017 року у розмірі 3857,28 грн.; доплату до заробітної плати, отриманої за місяці, в яких не було виконано норму заробітку не з його вини в сумі 7295,02 грн.; стягнути не доплачену суму компенсації за невикористану відпустку при незаконному звільненні у розмірі 4259,92 грн.; компенсацію втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати за жовтень, листопад, грудень 2015 року, січень, лютий, березень 2016 року в сумі 776,92 грн.; компенсацію втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати винагороди за вислугу років та винагороди за підсумками роботи за рік за 2012-2015 роки в сумі 64872,42 грн.; компенсацію втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати недоплаченої частини компенсації за невикористану відпустку в розмірі 1742,31 грн.; компенсацію втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 8196,33грн.; компенсацію втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків оплати простою у розмірі 1577,63 грн.; компенсацію втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати доплати до тарифної ставки у місяці невиконання норм заробітку у розмірі 3969,90 грн. та моральну шкоду у в сумі 10 000 грн., а всього 345723,51 грн.

В обґрунтування позову зазначив, що з 01.08.2011 року його було прийнято на посаду інженера до Одеської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру», де він працював до 29.04.2016 року. 29.04.2016 року його було звільнено за систематичне невиконання без поважних причин, покладених на нього обов`язків.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 26.07.2016 року, його звільнення визнано незаконним та поновлено ОСОБА_1 на посаду інженера, після чого він працював на займаній посаді до чергового його звільнення, яке на його думку також є незаконним, 23.08.2016 року колективним договором передбачено що, окрім оплати за виконаний обсяг робіт, працівникам-відрядникам передбачені виплати, пов`язані з індексацією заробітної плати, винагороди за підсумками роботи за рік, винагороди за вислугу років, компенсація втрати частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням термінів її виплати.

ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, оскільки вважає, що заробітна плата в ДП «Центр державного земельного кадастру» в особі Одеської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру» виплачується протягом шести років з порушенням вимог ст. 110 КЗпП, проте керівництво умисно приховує частину належної йому заробітної плати, також внаслідок шахрайських дій зі сторони керівництва йому не виплачувалась індексація заробітної плати, не виплачувалась винагорода за підсумками роботи за рік, не виплачувалась винагорода за вислугу років, не правильно нарахована та не виплачена компенсація за використану відпустку.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 13 березня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволений частково. Стягнуто з ДП «Центр державного земельного кадастру» в особі Одеської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру» на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частину заробітку у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати в сумі 776 грн. 93 коп. та 2000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання про судові витрати. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2019 року в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ДП «Центр державного земельного кадастру» в особі Одеської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку у розмірі 75 859, 84 грн. відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду та додатковим рішенням суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, звернувся до суду з апеляційними скаргами, в яких просить рішення суду та додаткове рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що рішення суду є незаконними, оскільки суд, приймаючи рішення посилався на недоведені обставини справи, в якості доказів, у зв`язку з чим прийшов до помилкового висновку про відмову у задоволені частин позовних вимог.

Відзиву до суду надано не було.

Від ОСОБА_1 на адресу суду надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності (а.с. 127-129 т. 3).

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, та від яких надійшли клопотання про розгляд справи за їх відсутності.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду та додаткового рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що на підставі наказу № 37-к від 29.04.2016р. ОСОБА_1 інженера І категорії відділу землевпорядних робіт управління землевпорядних, землеоціночних, топографо-геодезичних робіт, звільнено 29.04.2016р. за систематичне невиконання ним без поважних причин обов`язків, покладених на нього правилами внутрішнього трудового розпорядку, відповідно до п. 3 ст. 40, п. 2 ст. 147 КЗпП України. Бухгалтерії здійснити остаточний розрахунок ОСОБА_1 , враховуючи невикористану основну щорічну відпустку за період 01.08.2012-29.04.2016р. (т. 1 а.с. 14).

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси (справа № 521/9045/16-ц) від 26.07.2016р. ОСОБА_1 поновлено на посаді інженера І категорії відділу землевпорядних робіт управління землевпорядних, земле-оціночних, топографо-геодезичних та картографічних робіт Державного підприємства Одеська регіональна філія «Центр державного земельного кадастру». Стягнуто з Державного підприємства Одеська регіональна філія «Центр державного земельного кадастру» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 9579,52 грн., 2000 грн. - в рахунок відшкодування моральної шкоди. В іншій частині позовних вимог було відмовлено (т. 1 а.с. 15-25).

Листом Головного управління Держпраці в Одеській області від 03.03.2016р. № 159/164/03-13-1427, ОСОБА_1 повідомлено, що розглянуто його заяву про порушення його трудових прав адміністрацією Одеської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» стосовно невиплати заробітної плати та відмови оплати простою та проінформовано, що за наслідками перевірки складений акт. У зв`язку із виявленими перевіркою порушеннями законодавства про працю до винних посадових осіб Філії державним інспектором вжиті заходи реагування згідно наданих повноважень. Про наявність простою не встановлено (т. 1 а.с. 10-11).

Листом Головного управління Держпраці в Одеській області від 16.08.2016р. № 15-Р-7550/03-13-5936 ОСОБА_1 повідомлено, що управлінням в межах повноважень розглянуто його заяву від 18.07.2016р. щодо порушення відносно нього законодавства про працю та проінформовано, що адміністрацією Філії у липні 2011 р., жовтні-грудні 2011 р., січні-лютому 2012р. йому нарахована премія, а у травні 2013р. здійснена доплата за інтенсивність у роботі. Індексація заробітної плати при наявності законних підстав для нарахування індексації проводилась, окрім травня 2014р. де йому не проводилася індексація при наявності законних підстав. При цьому, у листопаді-грудні 2015р., січні 2016р. йому було проведено індексацію заробітної плати при наявності підстав. 21.01.2013р. по 13.02.2013р. ОСОБА_1 було надано щорічну відпустку терміном 24 календарні днів, при цьому матеріальна допомога на оздоровлення при наданні щорічної відпустки не надавалася. В порушення ч. 5 ст. 80 КЗпП України, ч. 5 ст. 11 ЗУ «Про відпустки» не надавалась щорічна відпустка повної тривалості протягом двох років підряд. Компенсація за невикористану щорічну відпустку (під час звільнення 29.04.2016р.) нарахована та виплачена у повному обсязі ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 30-33).

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 про стягнення винагороди за підсумками роботи за рік, винагороди за вислугу років, середнього заробітку за час затримки виплати, стягнення індексації заробітної плати, грошової компенсації за оплату простою, доплати по заробітній платі, суми компенсації за невикористану відпустку, компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати, компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати винагороди за вислугу років та винагороди за підсумками роботи за рік, суд першої інстанції виходив з наступного.

За змістом ст. 2 КЗпП України, ст. 43 Конституції України, право громадян України на працю передбачає оплату праці не нижче встановленого державою мінімального розміру.

З метою регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів на підприємстві, відповідно до ст. 10 КЗпП України, укладається колективний договір, в якому, у відповідності до ст. 7 Закону України від 01 липня 1993 року № 3356-ХІІ «Про колективні договори і угоди» (далі Закон України № 3356-ХІІ), встановлюються, зокрема, нормування і оплата праці, встановлення форми, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат, а також гарантій, компенсацій і пільг.

Згідно зі ст. 18 КЗпП України, положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства, установи, організації незалежно від того, чи є вони членами професійної спілки, і є обов`язковими як для власника або уповноваженого ним органу, так і для працівників підприємства, установи, організації.

Частиною 2 ст. 97 КЗпП України передбачено, що форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Частиною 1 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах.

Як вбачається з матеріалів справи, у ОРФ ДП «ЦДЗК» діяв колективний договір між адміністрацією та профспілковим комітетом, відповідний договір набрав чинності 15.09.2010р. і діяв до 14.09.2012р. (т. 1 а.с. 73-78).

Відповідно до розділу 3 колективного договору, встановлено порядок оплати та нормування праці.

Також судом встановлено, що на підприємстві Одеська регіональна філія ДП «Центр державного земельного кадастру» встановлена відрядна форма оплати праці.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт.

Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Згідно ст. 90 КЗпП України при відрядній оплаті праці розцінки визначаються виходячи з установлених розрядів роботи, тарифних ставок (окладів) і норм виробітку (норм часу). Відрядна розцінка визначається шляхом ділення погодинної (денної) тарифної ставки, яка відповідає розряду роботи, що виконується, на погодинну (денну) норму виробітку. Відрядна розцінка може бути визначена також шляхом множення погодинної (денної) тарифної ставки, яка відповідає розряду роботи, що виконується, на встановлену норму часу в годинах або днях.

Пунктом 5 розділу II Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 p. №1774-VII1 встановлено, що до внесення змін до колективних договорів угод усіх рівнів щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ст.4 Закону України «Про оплату праці» джерелом коштів на оплату праці працівників госпрозрахункових підприємств є частина доходу та інші кошти, одержані внаслідок їх господарської діяльності. Для установ і організацій, що фінансуються з бюджету, - це кошти, які виділяються з відповідних бюджетів, грантів, а також частина доходу, одержаного внаслідок господарської діяльності та з інших джерел.

Статтею 21 Закону України «Про оплату праці» визначено, працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Розмір заробітної плати може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати у разі невиконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилася браком, та з інших, передбачених чинним законодавством причин, які мали місце з вини працівника (частина 2 статті 21).

Таким чином при відрядній оплаті праці розмір винагороди визначається пропорційно обсягу виконаної роботи.

Відповідно до ст.34 КЗпП України простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. У разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця.

За положеннями статті 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

Характер трудових відносин між працівником і роботодавцем виявляється у тому, що працівник зобов`язується виконувати певну роботу, а роботодавець зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати належні умови праці (ст.21 КЗпП).

Згідно з ч. 2 ст. 113 КЗпП України про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра або посадових осіб.

Простій оформлюється відповідним актом, в якому у тому числі фіксуються його обґрунтовані причини, що призвели до припинення роботи, початок і дата можливого припинення простою, його наслідки. Такий акт затверджується наказом (розпорядженням) керівника підприємства.

Відповідні норми також закріпленні і в положенні про оплату праці працівників філії Центру ДЗК, зайнятих виконанням землевпорядних, землеоціночних, та графо-геодезичних та картографічних робіт (п. 4.7).

Зі змісту п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року вбачається, що у справах за позовами про оплату простою необхідно виходити як із правил ст. 113 КЗпП України, так і з відповідних норм інших актів законодавства, маючи на увазі, зокрема, що оплата часу простою не з вини працівника у розмірі не нижче двох третин тарифної ставки встановленого йому розряду ставиться у залежність від повідомлення ним про початок простою власника або уповноважений ним орган (бригадира, майстра, інших службових осіб) у тому разі, коли не йдеться про простій певного структурного підрозділу чи всього підприємства.

Проте, судом встановлено, що позивач, як працівник філії Центру ДЗК, не повідомив про наявність простою, його початок та підстави його виникнення.

Також судом встановлено, що під час здійснення перевірок Головним управлінням Держпраці в Одеській області за заявами ОСОБА_1 , проведений у Одеській регіональній філії ДП «Центр державного земельного кадастру», не було виявлено факту наявності на підприємстві простою.

На підставі викладеного, висновки суду про відмову у стягненні грошової компенсації за оплату простою, стягнення компенсації втрати частини доходів, у зв`язку з порушенням строків виплати простою є вірними, оскільки не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до частини 9 ст. 65 Господарського кодексу України, рішення з соціально-економічних питань, що стосуються діяльності підприємства, виробляються і приймаються його органами управління за участі трудового колективу і уповноважених ним органів.

Стосовно позовних вимог щодо стягнення виплат винагород за вислугу років та підсумками за рік і компенсації за затримку виплат цих винагород, судом зазначено наступне.

Порядок надання працівникам Одеської регіональної філії винагороди за підсумками роботи за рік та винагороди за вислугу років закріплюється Колективним договором ДП «Центр ДЗК» (додатки Б і В до положення про оплату праці) (т. 1 а.с. 84-87).

Відповідно до ст.5 Закону України «Про оплату праці» організація оплати праці здійснюється на підставі: законодавчих та інших нормативних актів; генеральної угоди на національному рівні; галузевих (міжгалузевих), територіальних угод; колективних договорів; трудових договорів.

Згідно із ч. 2 ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Відповідно до ст. 98 КЗпП України оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів.

Відповідно до п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при вирішенні спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно-правові акти, можуть бути позбавлені таких виплат (або розмір останніх може бути зменшено) лише у випадках і за умов, передбачених цими актами. З мотивів відсутності коштів у проведенні вказаних виплат може бути відмовлено в тому разі, коли вони обумовлені в зазначених актах наявністю певних коштів чи фінансування.

Вищевказаними порядками передбачено, що відповідні винагороди виплачуються лише на підставі наказу керівника центру ДЗК в межах затвердженого фонду оплати праці, чому передує певна процедура.

Відповідно до п. 1.4 додатку Б до положення про оплату праці «Положення про преміювання та виплату винагороди за підсумками за рік працівникам Центру ДЗК», Наказом керівника Центру ДЗК призначається комісія з питань преміювання, яка здійснює розгляд показників преміювання.

Пунктом 1.5. передбачено, що на підставі протоколів Комісії бухгалтерія обраховує суми премій та готує проекти наказів про нарахування та виплату зазначених виплат. Окремо зазначено, відповідно до п. 1.6., що премія та винагорода виплачується у межах затвердженого фонду оплати праці центрального апарату Центру ДЗК ( філії Центру ДЗК).

Розділ 2 додатку Б до положення про оплату праці «Положення про преміювання та виплату винагороди за підсумками за рік працівникам Центру ДЗК», регулює порядок нарахування та виплати винагороди за підсумками роботи за рік, де зокрема і відповідно до п. 3.17 вказано, що Винагорода за загальними підсумками роботи за рік виплачується на підставі наказу керівника Центру ДЗК(працівникам філій Центру ДЗК на підставі наказу керівника філії за умови погодження з керівником Центру ДЗК) у першому півріччі року, наступного за звітним, у тому числі працівникам, які звільнилися до часу виплати винагороди.

Аналогічні положення вказані у в додатку В до положення про оплату праці «Положення про виплату винагороди за вислугу років працівника Центру ДЗК».

Зокрема в п. 1. 2. вказується, що Винагорода за вислугу років виплачується щорічно в межах затвердженого фонду оплати праці на підставі наказу керівника Центру ДЗК. Відповідний порядок регулюється розділом 4, зокрема п. 4.2.

Також судом, у відповідності до матеріалів справи визнано, що фонд оплати праці не передбачав видатків на такі винагороди (т.2 а.с.220-227).

Відповідно до довідки від 10.12.2018р. № 04-07/3336-а, Одеська регіональна філія ДП «Центру ДЗК» повідомила, що в період з 2011 по 2017 роки на підприємстві відсутні накази про винагороду за підсумками роботи за рік та накази про виплату винагороди за вислугу років (т. 2 а.с. 242).

На підставі викладених обставин, також суд прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, щодо стягнення винагороди за підсумками за рік, винагороди за вислугу років та щодо стягнення компенсації втрати частини доходу, у зв`язку з порушенням строків виплати винагороди за вислугу років та винагороди за підсумками роботи за рік, оскільки вказані вимоги є похідними.

Судом встановлено, що суми виплат, пов`язаних з індексацією заробітної плати працівників, входять до складу фонду додаткової заробітної плати згідно з підпунктом 2.2.7 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 року №5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за №114/8713.

Таким чином, індексація є складовою частиною заробітної плати, є додатковою заробітною платою і, у разі порушення законодавства про оплату праці в частині її виплати, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому індексації заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка. Як зазначено у ст. 2 вказаного Закону, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, до таких доходів відноситься оплата праці (грошове забезпечення).

Аналогічне визначення містить Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затверджений постановою КМУ від 17 березня 2003 року № 1078 (далі - Порядок), відповідно до п. 4 якого індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Статтями 4 та 6 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» передбачено підстави для проведення індексації грошових доходів та державні гарантії підвищення грошових доходів населення у зв`язку із зростанням цін, а також повноваження Кабінету Міністрів України на визначення Порядку проведення індексації грошових доходів населення.

Індексація заробітної плати здійснюється на підставі Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядку.

Таким чином умовою проведення індексації грошових доходів населення є перевищення величини індексу споживчих цін порогу індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

У 2016 році величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації в 103 відсотки лише у квітні 2016 року. За вказаний період ДП «Центр ДЗК» було проведено індексацію грошових доходів працівників Одеської регіональної філії, що підтверджується листом Головного управління Держпраці в Одеській області від 16.08.2016р. № 15-Р-755/03-13-5936, та з даного питання проводилося Управлінням перевірка (т. 1 а.с. 30-33).

У зв`язку з чим, судом також було відмовлено у задоволені вказаної позовної вимоги.

Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

В порушення вимог ст. 115 КЗпП України, щодо виплати заробітної плати працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата, заробітна плата за період з жовтня 2015р. по березень 2016р. ОСОБА_1 своєчасно не виплачувалася, що підтверджується копіями розрахункових листів, які є в матеріалах справи (т.1 а.с.117-135).

Судом вірно встановлено, що позивачу заробітна плата за жовтень 2015р. виплачена у грудні 2015р., заробітна плата за листопад 2015 року виплачена у березні 2016р., заробітна плата за грудень 2015р. виплачена у травні 2016р., заробітна плата за січень 2016р. виплачена у травні 2016р., заробітна плата за березень 2016р. виплачена у травні 2016р.

Оскільки, за наявністю та доведеністю факту затримки виплати заробітної плати ОСОБА_1 за період з жовтня 2015р. по березень 2016р. був доведений, судом позовні вимоги щодо компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати були обґрунтовано в цій частині задоволені, тому суд стягнув її компенсацію в розмірі 776,93 грн.

Судом на законних підставах не були взяті до уваги посилання позивача на те, що під час звільнення, йому не в повному обсязі було виплачено суму компенсації за невикористану щорічну відпустку, оскільки вони не знайшли свого правового обґрунтування, у зв`язку з чим у задоволені вказаної позовної вимоги судом було відмовлено.

Оскільки, позовна вимога щодо компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати недоплаченої частини компенсації за невикористану відпустку є похідною від вимоги щодо невиплаченої суму компенсації за невикористану щорічну відпустку у задоволені якої було відмовлено то у у задоволені вказаної позовної вимоги судом також було відмовлено на законних підставах.

В контексті ст. 115 КЗпП України компенсація за затримку виплати заробітної плати виплачується незалежно від вини власника. Компенсація вилічується при затримці виплати заробітної плати на календарний місяць і більше та розраховується шляхом множення нарахованої заробітної плати на індекс інфляції за період затримки. Питання проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати регулювалося ст. 34 Закону України "Про оплату праці", Законом України від 19 жовтня 2000 року №2050-ІІІ (в редакції від 16 січня 2003 року) та Порядком № 159 (зі змінами і доповненнями від 9 серпня 2001 року та 31 березня 2003 року). Дія зазначених нормативних актів поширювалася на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовувалася у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи) та стосувалася усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата).

Відповідно до цих нормативних актів підставою для здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів є дотримання таких умов: 1) нарахування громадянину належних йому доходів (заробітної плати, пенсії, соціальних виплат, стипендії); 2) порушення встановлених строків їх виплати (як з вини так і без вини підприємств всіх форм власності і господарювання); 3) затримка виплати доходів один і більше календарних місяців; 4) зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги і 5) доходи не повинні носити разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата).

Згідно пунктів 1, 2 та 3 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, дія цього Порядку поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Згідно з п. 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 р. N 159 (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України від 9 серпня 2001 року N 958, від 31 березня 2003 року N 430, від 25 січня 2012 року N 35), сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Що стосується позовної вимоги щодо відшкодування позивачеві моральної шкоди судом зазначено наступне.

У відповідності зі ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Згідно з п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України №5 від 25.05.2001 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової ) шкоди покладається на власника або уповноважений ним органом незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Висновки суду про стягнення моральної шкоди у розмірі 2000 грн. є вірними, оскільки трудові права позивача були порушені відповідачем, а оскільки позивач був вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя і життя своєї родини, та з урахуванням характеру страждань, їх обсягу, тривалості, загального розміру заборгованості, на засадах розумності та справедливості, судом вірно визначена сума моральної шкоди саме в розмірі 2000 грн.

Також судом у додатковому рішенні вірно було встановлено про відмову у задоволені позовної вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку у розмірі 75 859, 84 грн. з наступних підстав.

Згідно наданого суду штатного розпису та відрядних нарядів позивачу нараховувалася та виплачувалася заробітна плата в розмірі погодинної тарифної ставки, яка складала 20,01 гривень за годину роботи та обсягу виконаної роботи, що підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, за положеннями статті 117 КЗпП України обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Наказом від 07.04.2017р. № 21-К ОСОБА_1 , інженера-землевпорядника 1 категорії відділу землевпорядних робіт № 1, звільнено 20.04.2017р. з посади за власним бажанням, згідно ст. 38 КЗпП України (том 3 а.с. 7).

Згідно п. 3 вищезазначеного наказу, зобов`язано здійснити остаточний розрахунок ОСОБА_1 враховуючи невикористану основну щорічну відпустку за період: 23.03.2017р.-20.04.2017р.

З відповідним наказом ОСОБА_1 був ознайомлений 20.04.2017р., про що свідчить його підпис в даному документі. (том 3 а.с. 7)

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Згідно правової позиції Верховного Суду України викладеної 29 січня 2014 року у справі № 6-144ц13, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

На підставі вищевикладених обставин, суд взявши до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, задовольнивши частково позовні вимоги ОСОБА_1 , прийшов до обґрунтованих висновків про те, що з відповідача підлягає стягненню на користь позивача компенсація втрати частину заробітку у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати в сумі 776 грн. 93 коп. та 2000 грн. - в рахунок відшкодування моральної шкоди, оскільки вказані вимоги були доведені суду.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що рішення суду є незаконними, оскільки суд, приймаючи рішення посилався на недоведені обставини справи, в якості доказів, у зв`язку з чим прийшов до помилкового висновку про відмову у задоволені частин позовних вимог, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки матеріали справи містять достатніх доказів, у відповідності до яких судом прийняте обґрунтоване, законне рішення, та зазначені доводи не вказують на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційних скарг на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційних скаргах доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційних скарг є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційні скарги і залишає судові рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 13 березня 2019 року - залишити без змін.

Додаткове рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 23 березня 2020 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________Т.В. Цюра