Справа № 428/2114/19
Провадження № 22-ц/810/103/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2020 року м.Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Авалян Н.М.

суддів Єрмакова Ю.В., Коновалової В.А.

за участю секретаря судового засідання Перишкіна Т.М.

представника позивача адвоката Слєсарєва І.Е.

представника відповідача адвоката Постельги І.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 12 грудня 2019 року (суддя Кордюкова Ж.І.)

у справі про захист честі, гідності та ділової репутації

учасники справи:

позивач ОСОБА_2

відповідач 1 ОСОБА_1

відповідач 2 Державне підприємство «Парламентський телеканал «Рада»

встановив:

Короткий зміст позовних вимог та відзиву на позовну заяву

11 лютого 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого вказав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 2019 року йому стало відомо про поширення щодо нього недостовірної інформації в прямому ефірі парламентського телеканалу «Рада», у якому відповідач ОСОБА_1 звинуватив його, як виконуючого обов`язки голови Луганської обласної державної адміністрації обласної військово-цивільної адміністрації, у злочинній діяльності щодо порушення законодавства про вибори Президента України шляхом підкупу виборців. Посилаючись на те, що ця інформація є недостовірною та такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію, просив суд:

1) визнати недостовірною, такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію, інформацію про те, що він використовував незаконні технології з підкупом виборців та займався підкупом виборців шляхом роздачі їм пакетів з цукром в обмін на персональні дані, які будуть незаконно використовуватись під час виборів Президента України в березні цього року, поширену під час брифінгу народного депутата ОСОБА_3 в прямому ефірі парламентського телеканалу «Рада» 17 січня 2019 року;

2) зобов`язати ОСОБА_1 у строк 7 календарних днів з дня набрання законної сили судовим рішенням спростувати інформацію про те, що він використовував незаконні технології з підкупом виборців та те, що він роздавав виборцям цукор в обмін на їх персональні дані з метою фальсифікацій результатів голосування на виборах Президента України шляхом оголошення на телеканалі «Рада» повідомлення наступного змісту: «Поширена мною інформація стосовно виконуючого обов`язки голови Луганської обласної державної адміністрації Сергія ОСОБА_4 17 ІНФОРМАЦІЯ_2 року в прямому ефірі телеканалу «Рада» під час брифінгу народного депутата ОСОБА_3 щодо використання ним незаконних технологій, пов`язаних з підкупом виборців та щодо організації ним роздачі виборцям цукру в обмін на їх персональні дані з метою фальсифікацій результатів голосування на виборах Президента України, є недостовірною, не відповідає дійсності.»;

3) зобов`язати парламентський телеканал «Рада» у строк 7 календарних днів з дня набрання законної сили судовим рішенням:

спростувати недостовірну інформацію про нього у спосіб оголошення про те, що судовим рішенням визнано недостовірною та такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію, інформацію, повідомлену ОСОБА_1 17 січня 2019 року в прямому ефірі телеканалу «Рада» про те, що він використовував незаконні технології, пов`язані з підкупом виборців, та те, що він роздавав виборцям цукор в обмін на їх персональні дані з метою фальсифікації результатів голосування на виборах Президента України;

здійснити відеозапис спростування ОСОБА_1 поширеної ним недостовірної інформації та оприлюднити його шляхом трансляції в ефірі телеканалу і розміщення у загальному доступі в мережі Інтернет на каналі ІНФОРМАЦІЯ_3 під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 »;

видалити із загального доступу на каналі YouTube в мережі Інтернет відеозапис виступу ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_5 в прямому ефірі телеканалу «Рада»;

надати йому можливість надати відповідь шляхом створення відеозапису його виступу із спростуванням недостовірної інформації, поширеної ОСОБА_1 та трансляції цього виступу в ефірі телеканалу і розміщення його у загальному доступі на каналі YouTube в мережі Інтернет.

Відповідач Державне підприємство «Парламентський телеканал «Рада» позов не визнав. Не заперечував того факту, що відповідач ОСОБА_1 виступав 17 січня 2019 року під час брифінгу народного депутата України ОСОБА_3 , який транслювався телеканалом «Рада» в прямому ефірі. Однак, телерадіоорганізація та її працівники не несуть відповідальності за поширення інформації, що не відповідає дійсності, якщо ця інформація розповсюджувалась без попереднього запису та містилася у виступах осіб, які не є працівниками телерадіоорганізації. До повноважень телеканалу не належить організація діяльності парламенту, в тому числі і брифінгів, тому на канал не може бути покладено обов`язок надати ефірний час саме в програмі брифінгів народних депутатів України. З урахуванням приписів ст. 63 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» телерадіоорганізація може розмістити текст спростування поширеної інформації, визнаної недостовірною. Позивач відповідно до ст. 65 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» з заявою про надання відповіді до каналу не звертався.

Відповідач ОСОБА_1 позов не визнав, посилаючись на те, що позивач не конкретизував та не обґрунтував, в чому конкретно полягає порушення немайнового права щодо честі, гідності та ділової репутації. Відповідачем у справі має бути автор інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, тобто позовні вимоги заявлені до неналежного позивача. Крім того позивач є публічною особою, а тому межа допустимої критики щодо публічної особи є значно ширшою, ніж до пересічної особи, та допускає можливе звернення до перебільшень або провокацій. Висловлювання відповідача носять оціночний характер, вони не підлягають доказуванню, а тому не можуть бути спростовані.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 12 грудня 2019 року позов задоволено частково.

Визнано недостовірною, такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача інформацію «…команда, которая пришла по вертикали президент ской власти в лице ОСОБА_5 , молодого исполняющего обязанности 37-летнего политтехнолога …. Это команда ………., которые известны з 12-го года своими технологиями подкупа избирателей...», поширену ОСОБА_1 під час брифінгу народного депутата ОСОБА_3 в прямому ефірі парламентського телеканалу «Рада» 17.01.2019 року.

Відмовлено в задоволенні решти позовних вимог.

Узагальнені доводи апеляційної скарги та відзивц на апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_6 просить скасувати рішення суду в частині задоволення позову, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування до правовідносин норм матеріального права. Апеляційна скарга містить доводи аналогічні тим, що викладенні у відзиві на позов.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, враховуючи, що суд ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Відзив на апеляційну скаргу містить доводи аналогічні тим, що викладенні у відзиві на позов.

Відповідач Державне підприємство «Парламентський телеканал «Рада» правом відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Стислий виклад встановлених судом першої інстанції фактичних обставин справи

17 січня 2019 року в прямому ефірі парламентського телеканалу «Рада» під час брифінгу народного депутата ОСОБА_3 виступив відповідач ОСОБА_1 .

Відеозапис цього виступу був розміщений у загальному доступі в мережі Інтернет на каналі YouTube та був досліджений судом.

На брифінгу відповідач ОСОБА_1 повідомив про те, що він є луганчанином та хоче «привернути увагу засобів масової інформації, Служби безпеки України, правоохоронних органів та Секретаріату Президента України з приводу порушень під час виборчої кампанії Президента України». Також зазначив, що «…команда, яка прийшла по вертикалі президентської влади в особі ОСОБА_4 , молодого виконуючого обов`язки 37-річного політтехнолога, заступника ОСОБА_7 , є командою відомого політика народного депутата Сергія Шахова, які відомі з 12-го року своїми технологіями підкупу виборців, мережами, соціальними картками...». «…бєспрєдєл, яким на сьогодні займаються ці махінатори …. ОСОБА_8 …».

Позивач на момент виступу відповідача ОСОБА_1 17 січня 2019 року в прямому ефірі парламентського телеканалу «Рада» обіймав посаду першого заступника голови Луганської обласної державної адміністрації.

Задовольняючи позов в частині визнання інформації недостоірною, суд першої інстанції врахував, що позивач, як публічна особа, як державний службовець, повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю та/або особистим життям тощо, адже він, обираючи кар`єру публічної особи, погодився на таку увагу. Але вважав, що розповсюджена відповідачем ОСОБА_1 інформація не є оціночним судженням, а є констатацією фактів оскільки поширена інформація про можливе скоєння кримінального правопорушення за відутності вироку суду порушує презумпцію невинуватості та негативно впливає на немайнові права позивача.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині зобов`язання парламентського телеканалу «Рада» спростувати недостовірну інформацію, суд першої інстанції виходив з того, що Державне підприємство «Парламентський телеканал «Рада» не може відповідати за її поширення, оскільки інформація розповсюджувалася без попереднього запису, тобто в режимі прямої телетрансляції без попереднього запису і монтажу.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині розміщення у загальному доступі в мережі Інтернет на каналі YouTube спростування недостовірної інформації та надання позивачу можливості відповіді на недостовірну інформацію, а також в частині видалення із загального доступу на каналі YouTube в мережі Інтернет відеозапису виступу ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позов пред`явлений до неналежного віповідача, оскільки власник цього веб-сайту до участі в справі в якості співвідповідача не залучався, клопотання про залучення до участі у справі співвідповідача представником позивача під час проведення підготовчого засідання не заявлялось.

Свої висновки суд першої інстанції обгрунтував посиланням на норми Конституції України, матеріального цивільного права, кримінального процесуального права, а також норми міжнародного права.

Частиною 1 ст. 201 ЦК України визначено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Згідно зі статтями 94, 277 ЦК України, частиною четвертою статті 32 Конституції України кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

Під поширенням інформації слід розуміти опублікування її у пресі, передавання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення у мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Згідно з частиною першою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

У зв`язку з цим суди повинні брати до уваги, що відповідно до статті 275 ЦК України захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК України), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (стаття 278 ЦК України) тощо.

Відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. У випадку, коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем.

Належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (пункт 2 частини третьої статті 175 ЦПК України).

У пункті «в» ч. 1 ст. 67 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» зазначено, що телерадіоорганізація та її працівники не несуть відповідальності за поширення інформації, що не відповідає дійсності, у разі, якщо ця інформація розповсюджувалася без попереднього запису та містилася у виступах осіб, які не є працівниками телерадіоорганізації.

Частиною 2 ст. 29 Закону України «Про інформацію» встановлено, що суспільство має право на отримання суспільно необхідної інформації і предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.

У рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя. зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленій 12.02.2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

Відповідно до статті 62 Конституції України, статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 17 КПК України зазначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Предметом апеляційного розгляду справи є рішення суду в частині задоволення позову про визнання інформації недостовірною.

Апеляційний суд, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши доводи сторін, вважає, що суд першої інстанції припустився помилки у застосуванні до правовідносин сторін норм матеріального права. Свій висновок апеляційний суд обгрунтовує наступним.

Касаційний цивільний суд Верховного Суду в постанові від 22 травня 2019 року у справі № 757/22307/17-ц вказав на вітчизняні та міжнародні норми права, які регулюють подібні спірні правовідносини, а також послався на прецеденту практику Європейського суду з прав людини у застосуванні основоположних норм права щодо вираження свободи поглядів та оцінки інформації з точки зору повідомлення про факти або висловлення оціночних суджень, вказавши наступне.

Відповідно до статті 34 Конституції України, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Кожен має право на свободу вираження поглядів в розумінні статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

За змістом частини першої статті 302 ЦК України фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію.

За положеннями статті 29 Закону України «Про інформацію» від 02 жовтня 1992 року суспільство має право на отримання суспільно необхідної інформації і предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.

При цьому суспільство також має право на отримання інформації яка відповідає дійсності та надає можливість суспільству здійснити її оцінку самостійно на основі усіх фактів та різноманіття думок щодо оцінки такої інформації та її значення для суспільства, тому так важливо щоб інформація. Яка розповсюджується будь ким, а особливо засобами масової інформації або лідерами суспільної думки, посадовими особами, державними службовцями, відповідала дійсності з одного боку а з іншого була суспільно значуща та задовольняла попит суспільства на необхідність контролю за діяльністю державних органів та їх посадових осіб.

З огляду на необхідність громадського контролю за діяльністю державних органів та посадових осіб інформація, яка розповсюджується щодо державних посадовців, публічних осіб є суспільно важливою інформацією, а обмеження щодо розповсюдження цієї інформації та межі критики та оцінки поведінки є більш ширшими ніж межі критики та оцінки поведінки пересічного громадянина.

Публічна особа, державний службовець, повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю та/або особистим життям тощо, адже вони обираючи кар`єру публічної особи погодились на таку увагу.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи.

Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, згідно статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, особливо якщо такі висловлювання стосуються публічної особи. Або посадової особи рівня суспільного значення та його діяльність представляє суспільний інтерес.

Суду слід уважно розрізняти факти та оціночні судження і критику у поєднанні з дотримання розумних меж цих суджень.

Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії»).

Відповідно до частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Пленум Верховного Суду України у пункті 15 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснив судам, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

У разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації, а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція).

У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

Проблеми, пов`язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини.

Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод у рішеннях «Газета «Україна-центр» проти України», «Нікула проти Фінляндії», «Яновський проти Польщі» та інших, Суд підкреслив, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян.

Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Європейської конвенції з прав людини, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті.

Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів.

Європейський суд з прав людини 02 червня 2016 року ухвалив рішення у справі № 61561/08 «Інститут економічних реформ проти України», де розглядаючи питання забезпечення балансу між свободою вираження поглядів та захистом репутації особи, зазначив, що відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції, існує мало можливостей для обмеження політичних висловлювань чи дебатів з питань, що становлять суспільний інтерес, при цьому високий рівень захисту свободи вираження поглядів буде надаватися у випадках, коли висловлювання стосуються питання, що становить суспільний інтерес.

У зазначеному рішенні суд проводить відмінність між твердженнями про факти і оціночними судженнями. Існування фактів можна довести, тоді як правдивість оціночних суджень не підлягає доведенню. Оціночне судження не може бути доведене, це порушує саму свободу думки, яка є основною частиною права, гарантованого статтею 10 Конвенції. Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацію фактів.

У справі «Дюльдін і Кіслов проти Росії» Суд зазначив: «37. Суд знову повторює, що свобода вираження являє собою одну з найважливіших основ демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу.

Відповідно до частини другої статті 10 (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), вона стосується не лише «інформації» або «ідей», які сприймаються схвально або вважаються необразливими, або не викликають інтересу, алей тих, що ображають, шокують або непокоять. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та свободи поглядів, без яких не існує «демократичного суспільства».

У справі «Дюльдін і Кіслов проти Росії» вказано «43. Він повторює, що фундаментальною вимогою права дифамації (the law of defamation) є те, що для виникнення підстави для подання позову про дифамацію необхідно, щоб дифамація була звернена до конкретної особи. Якби усім державним посадовцям було б дозволено звертатися до суду з позовами про дифамацію через будь-яку заяву критичного характеру стосовно ведення державних справ, навіть у ситуаціях, коли до посадовця не зверталися на ім`я або в інший (такий, що може бути ідентифікований) спосіб, журналісти були б завалені позовами. Це не лише вилилося б у накладення надмірного і непропорційного тягаря на засоби масової інформації, що здійснювало б тиск на їхні ресурси та затягло б їх у нескінченні судові тяжби. Безсумнівно, це мало б ефект стримування, яке відчувала б преса, виконуючи роль рупора інформації та громадського охоронця порядку (watchdog)».

Суд першої інстанції при вирішенні справи врахував зазначені норми права, але дав їм помилкову правову оцінку, без урахуванням такої оцінки в прецедетній практиці Європейського суду з прав людини та без урахування усіх обставин справи.

Судом встановлено, що позивач є публічною особою, який обіймає публічну посаду, а відповідно межа допустимої критики та обсяги поширеної інформації щодо нього є значно ширшими, оскільки він безпосередньо відіграє важливу роль у діяльності держави, та його безпосередні дії становить суспільний інтерес, тим більше, що інформація щодо нього була оприлюднена відповідачем під час проведення в держави виборчої компанії, до якої без сумніву особливий суспільний інтерес.

Якщо розглядати виступ відповідача на брифінгу в цілому, а не окремі речення, на які посилався позивач, слід дійти висновку, що висловлювання відповідача ОСОБА_1 , яке суд визнав недостовірною інформацією, є оціночним судженням відповідача, яке ґрунтується на його особистому трактуванні отриманої з інших джерел інформації. Адже, посилаючись в своїй промові на підкуп виборців, відповідач продемонстрував у прямому ефірі пакет цукру з розміщеним на ньому рекламним написом, на якому зазначено « ОСОБА_9 », вказавши на те, що такі пакети цукру використовувались для підкупу виборців.

З урахуванням зазначених обставин, а також виходячи з приписів наведених норм матеріального права та прецедентної практики Європейського суду з прав людини, суд першої інстанції, належним чином дослідивши надані сторонами докази, дійшов помилкового висновку про те, що поширена відповідачем інформація в прямому ефірі була констатацією факту, а не оціночним судженням.

Поширення на брифінгу інформації відповідачем повинно оцінюватись з точки зору суспільно відповідальної поведінки будь якої особи перед суспільством, а аналіз таких висновків повинен здійснюватися суспільством на основі усієї інформації отриманої з різних джерел.Таке формулювання не сприймається і не може сприйматися як таке, що здійснено у стверджувальній формі про доведеність вчинення позивачем тих чи інших протиправних дій. Така оцінка є вираженням суб`єктивної думки відповідача, фактично коментарем подій, які відбуваються в місцевих громадах під час виборів, тобто є не твердженням, висловленим особисто про факт, а є оцінкою отриманої інформації та власними висновками від цієї інформації.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене у справі рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині зазначеним вимогам не відповідає.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки суд припустився помилки у застосуванні норм матеріального права, без врахування усіх обставин, які мають значення для вирішення справи, рішення суду в оскаржуваній частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з вказаних вище підстав.

Судові витрати

Відповідно до п. 1 ч.2 ст.141 Цивільного процесуального кодексу України у зв`язку із задоволенням апеляціної скарги підлягають відшкодуванню позивачем понесені відповідачем витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367,369,374,376,381,382,383,384,388,389,390,391 Цивільного процесуального кодексу України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 12 грудня 2019 року скасувати в частині задоволення позову про визнання недостовірною, такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача інформацію «…команда, которая пришла по вертикали президентской власти в лице ОСОБА_5 , молодого исполняющего обязанности 37-летнего политтехнолога …. Это команда ………., которые известны з 12-го года своими технологиями подкупа избирателей...», поширену ОСОБА_1 під час брифінгу народного депутата ОСОБА_3 в прямому ефірі парламентського телеканалу «Рада» 17.01.2019 року і в цій частині ухвалити нове судове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та Державного підприємства «Парламентський телеканал «Рада» про визнання інформації недостовірною, такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) у відшкодування витрат на сплату судового збору 1152 (одну тисячу сто п`ятдесят дві) гривні.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.

Дата виготовлення повного тексту постанови 06 березня 2020 року.

Судді: Н.М.Авалян

Ю.В.Єрмаков

В.А.Коновалова