ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2020 року м. Чернівці

справа № 726/2444/18

провадження 22ц/822/187/20

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Перепелюк І. Б.

суддів: Височанської Н.К., Владичана А.І.

секретар Герман Я.І.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 який діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Садгірського районного суду м.Чернівців від 05 грудня 2019 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Ткачук Валентина Омелянівна про визнання недійсним договору дарування

встановив:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

В листопаді 2018 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Ткачук В.О. про визнання недійсним договору дарування.

Позовні вимоги обґрунтовувала слідуючими обставинами. 25.09.2002 року, приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Ткачук В.О. посвідчено та зареєстровано в реєстрі за №4901 договір дарування між ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_3 на 64/100 частин житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд, розташованого в АДРЕСА_1 .

Вказувала, що вона та відповідачка по справі є рідними сестрами. Їхніми батьками є: батько ОСОБА_4 та мати ОСОБА_5 . Мати ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті матері позивачка з відповідачкою та батьком до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини не звертались, оскільки була домовленість, що після смерті батьків позивачка та відповідачка успадкують будинок порівну. Батько - ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . ОСОБА_2 та ОСОБА_3 прийняли спадщину за законом у рівних частках. Однак приїхавши у вересні 2018 року в Чернівці, позивачка дізналась від сестри, що у неї не половина будинку, як вона думала, а значно менше, тому що батько ще при житті подарував сестрі більшу частину будинку, з чим ОСОБА_2 не погоджується.

Зазначала, що 23.01.1955 року, у міському бюро РАЦС м.Чернівці між їхніми батьками було укладено шлюб. Таким чином посилання в п.1 Договору дарування від 25.09.2002 року, про належність Дарувальникові на праві особистої власності 64/100 частин житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд, розташованого в АДРЕСА_1 є безпідставним, оскільки будинок є спільним майном подружжя та належав батькам на праві спільної сумісної власності. А отже на момент укладення договору дарування батько не вправі був розпоряджатись будинком тому, що будинок є спадковим майном та пройшло тільки 9 днів після смерті матері. Не знати про це не міг ні батько, ні відповідачка, які проживали разом з матір`ю у спірному будинку по день її смерті. Таким чином учасники угоди замовчували обставини, що мають істотне значення для угоди, що укладається.

Просила визнати недійсним посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Ткачук В.О. та зареєстрований в реєстрі за № 4901 договір дарування від 25 вересня 2002 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на 64/100 частин житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд, розташовані в АДРЕСА_1 . Стягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Садгірського районного суду м.Чернівців від 05 грудня 2019 року в позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Ткачук В.О. про визнання недійсним договору дарування - відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 який діє в інтересах ОСОБА_2 просить рішення Садгірського районного суду м.Чернівців від 05 грудня 2019 року скасувати і ухвалити нове рішення яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовільнити повністю.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт посилається на те, що рішення суду не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи.

Посилання в п.1 Договору дарування від 25.09.2002 року про належність Дарувателеві на праві особистої власності 64/100 частин житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд, розташованого в АДРЕСА_1 є безпідставним, оскільки будинок є спільним майном подружжя та належить батькам на праві спільної сумісної власності. На момент укладення договору дарування батько не вправі був розпоряджатись будинком тому, що будинок є спадковим майном та пройшло тільки 9 днів після смерті матері.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Відповідачка ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу в якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Посилається на те, що після смерті матері позивачка спадщину не прийняла, що підтверджує те, що вона ще у 2002 році не претендувала на спірне майно і була обізнана про договір дарування. Позивачка 08.09.2006 році отримала у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_4 на 18 /100 часток у спірному житловому будинку і погодилась на цю частку та протягом 12 років не оскаржувала договір дарування.

08.09.2006 року їм із сестрою видали свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті їхнього батька ОСОБА_4 тому позивачка - ОСОБА_6 саме з цього дня офіційно дізналася, що спадкове майно, яке залишилось після смерті батька складається з 36/100 часток у житловому будинку, а тому вона успадкувала саме 18/100 часток у ньому. Таким чином позивачка ОСОБА_2 пропустила строк на звернення до суду із даним позовом.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судом

Судом першої інстанції встановлено, що 23.01.1955 року у міському бюро РАЦС м.Чернівців між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був укладений шлюб. Під час шлюбу ними було побудовано житловий будинок по АДРЕСА_1 . ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 померла. Спадкоємцями після смерті ОСОБА_5 були: чоловік ОСОБА_4 , та доньки ОСОБА_7 та ОСОБА_3

25 вересня 2002 року ОСОБА_4 подарував ОСОБА_8 64/100 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 . ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно довідки - характеристики № 5482 від 15.09.2002 року, яка видана ОСОБА_4 з метою оформлення відчуження будинку (частини будинку), житловий будинок АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок від 03.04.2001 року.

Довідкою Чернівецького міського нотаріального округу № від 25.09.2002 року вбачається, що частина будинку за адресою АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_4 під забороною не перебуває.

Із договору дарування № 263247 від 25.09.2002 року, вбачається, що ОСОБА_4 подарував, а ОСОБА_3 прийняла в дар належні дарувальникові на праві особистої власності 64/100 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд, розташованих у АДРЕСА_1 .

Згідно з свідоцтвом про право на спадщину за законом від 08.09.2006 року, спадкоємцями майна ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , є у 18/100 частці його донька ОСОБА_2 та у 18/100 частці його донька ОСОБА_3 . Спадкове майно на яке у вказаній частці видано це свідоцтво, складається з 36/100 частин житлового будинку з відповідними до них частинами господарських та побутових будівель та споруд, розташованих у АДРЕСА_1 .

Відповідно до листа Чернівецького міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану №15.1-04-30/6542 від 14.11.2018 року запису акту про державну реєстрацію розірвання шлюбу відносно ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - не виявлено.

Згідно відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26.12.2018 року вбачається, що житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі - продажу та свідоцтва про права на спадщину за законом.

Згідно довідки ПП «Садгора - Сервіс» №356 від 18.01.2019 року за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_9 , ОСОБА_3 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .

Відповідно до копії листа Чернівецького комунального обласного бюро технічної інвентаризації №2156 від 30.10.2018 року вбачається, що будинковолодіння за адресою АДРЕСА_1 зареєстровано : за ОСОБА_3 на 64/100 часток на підставі договору дарування від 25.09.2002 року та на 18/100 часток на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.09.2006 року та за ОСОБА_2 на 18/100 часток на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.09.2006 року.

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4 суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 не вправі був розпоряджатися спірним майном повністю, оскільки не вступив у спадкові права щодо частки померлої дружини ОСОБА_5 отже не мав права розпоряджатися нею. Разом з тим дарувальник ОСОБА_4 помер що позбавляє можливості застосувати реституцію, тому позивачем обрано невірний спосіб захисту.

Такий висновок суду є помилковим, та таким, що зроблений з порушенням норм матеріального права.

Відповідно до частини третьої статті 5 Цивільного кодексу України якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Отже до спірних правовідносин необхідно застосовувати норми ЦК Української РСР 1963 року та Кодекс про шлюб та сім`ю України, оскільки спір виник щодо спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Частиною першою статті 22 КпШС України передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Отже суд першої інстанції, установивши, що спірне домоволодіння набуте за час шлюбу, дійшов висновку, що спірне домоволодіння набуте батьками сторін під час перебування в шлюбі, а тому було їх спільною сумісною власністю.

Однак, суд першої інстанції безпідставно не звернув уваги на те, що відповідно до свідоцтва про право власності на житловий будинок від 03.04.2001 року житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 належав на праві приватної власності ОСОБА_4 .

Згідно довідки - характеристики № 5482 від 15.09.2002 року, яка видана ОСОБА_4 з метою оформлення відчуження будинку (частини будинку), житловий будинок АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок.

З матеріалів справи вбачається, що зазначене свідоцтво про право власності видане виконавчим комітетом Чернівецької міської ради 03 квітня 2001 року згідно рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради №211/7 від 21 березня 2001 року та зареєстровано в Чернівецькому комунальному обласному БТІ 13 квітня 2001 року за №14140.

Свідоцтво, оформлене на батька про право приватної власності на спірний будинок, не оспорено. Саме на підставі цього свідоцтва нотаріусом був оформлений договір дарування.

Отже, за таких обставин, положення цивільного законодавства, що регулюють спільну сумісну власність до даних правовідносин не застосовуються.

Відповідно до положень статей 525, 526, 527, 529 ЦК Української РСР 1963 року, часом та місцем відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця та останнє постійне місце проживання спадкодавця. Спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Згідно із статтею 548 ЦК Української РСР 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до статті 549 ЦК Української РСР 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців.

Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину.

Таким чином, для встановлення тієї обставини, з якою стаття 549 ЦК Української РСР пов`язувала факт прийняття спадщини, необхідно встановити, чи фактично такий спадкоємець вступив в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Пунктом 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5, (чинної на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути, зокрема: наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців.

Після смерті ОСОБА_5 спадкоємцями першої черги за законом були її чоловік ОСОБА_4 та діти: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

ОСОБА_5 за життя заповіт не залишила. Спадкоємці з заявою про прийняття спадщини у визначений законом строк не зверталися та спадщина після смерті ОСОБА_5 не оформлялася.

Відповідно до статті 243 ЦК УРСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Статтею 48 ЦК УРСР визначено, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону. По недійсній угоді кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

За правилами цієї статті, угода визнається недійсною при невідповідності її закону та іншим актам, виданим органами державної влади і управління в межах наданої їм компетенції, у тому числі при порушенні встановленого порядку вчинення громадянами і організаціями дій, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов`язків, а також в інших випадках їх невідповідності вимогам чинного законодавства, якщо для них не встановлені особливі правила визнання угод недійсними за статтями 45-47, 49-58 ЦК УРСР. Правила зазначеної статті застосовуються також до наслідків визнання недійсною угоди при недодержанні форми, в якій угода під страхом недійсності має бути укладена.

Враховуючи, що на момент укладення оспорюваного договору дарування ОСОБА_4 був власником житлового будинку, на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок від 03.04.2001 року, він мав право на розпорядження своїм майном, зокрема відчуження за договором дарування 64/100 частини вказаного будинку на користь відповідачки ОСОБА_3 , і цим права позивачки не були порушенні.

Доводи ОСОБА_2 про те, що на момент укладення договору дарування батько ОСОБА_4 не вправі був розпоряджатися окрім своєї частки, часткою майна, яка залишилася після матері ОСОБА_5 , так як пройшло лише 9 днів з дня її смерті, є безпідставними.

Що до доводів у відзиві на апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_3 про відмову у позові ОСОБА_2 у зв`язку зі спливом строку позовної давності, суд зазначає наступне. Встановлено, що про наявність оспорюваного договору дарування, позивач довідалась у 2006 році, отримуючи свідоцтво про право на спадщину після смерті батька ОСОБА_4 в розмірі 18/100 чистини спірного майна.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

З позовом ОСОБА_4 звернулася за межами строку позовної давності що згідно ч.4 ст.267 ЦК України також може бути підставою для відмови у позові. Про те, оскільки позовні вимоги про визнання договору дарування недійсними по суті є безпідставними, то саме з цих підстав слід відмовити в позові.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково, або змінити рішення у разі порушення судом першої інстанції норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції порушені норми процесуального права та неправильно застосовані норми матеріального права, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про відмову в позові, з підстав, зазначених в мотивувальній частині постанови.

Керуючись п.4 ч.1 ст. 376, ст. ст. 368, 374, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 який діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Садгірського районного суду м.Чернівців від 05 грудня 2019 року задовольнити частково.

Рішення Садгірського районного суду м.Чернівців від 05 грудня 2019 року скасувати. В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Ткачук Валентина Омелянівна про визнання недійсним договору дарування відмовити з підстав зазначених в мотивувальній частині постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Дата складання повного тексту постанови 10 березня 2020 року.

Головуючий І.Б. Перепелюк

судді Н.К.Височанська

А.І.Владичан