УХВАЛА

30 листопада 2020 року м. Кропивницький

справа № 4809/17/20

провадження № 22ск/4809/2/20

Кропивницький апеляційний суд судової палати у цивільних справах у складі:

головуючого судді - Черненка В. В.,

секретар - Гончар В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали заяви ОСОБА_1 про скасування рішення третейського суду від 23 червня 2005 року у справі за позовом ТОВ «Кіровоградське матеріально-технічне забезпечення» до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулась у суд із заявою про скасування рішення третейського суду від 23 червня 2005 року у справі за позовом ТОВ «Кіровоградське матеріально-технічне забезпечення» до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності.

Зазначила, що перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 з 02 вересня 2000 року, про що органом реєстрації здійснено запис про державну реєстрацію актів громадянського стану за № 539.

20 квітня 2018 року нею отримано лист № 413-17/20 від 20 квітня 2018 року за підписом начальника Обласного комунального підприємства «Кіровоградське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» із змісту якого їй стало відомо, що на підставі рішення третейського суду від 25.05.2005 року було визнано право власності на 1/25 ч. будинку по АДРЕСА_1 .

Рішенням третейського суду від 23 червня 2005 року в м. Кіровограді в особі третейського судді Ярошенка В.І. за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кіровоградське матеріально-технічне забезпечення» до ОСОБА_2 визнано право власності на 1/25 частину будинку АДРЕСА_1 за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кіровоградське матеріально-технічне забезпечення».

ОСОБА_1 зазначила, що в період придбання та продажу зазначеного майна перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 і згоди на укладення договору купівлі-продажу спільного майна між Товариством з обмеженою відповідальністю «Кіровоградське матеріально-технічне забезпечення» та ОСОБА_2 відповідно до норм діючого законодавства вона не надавала, в тому числі нотаріально, що свідчить про її порушене право на володіння спільним майном, і яке підлягає захисту в судовому порядку.

Розгляд зазначеного третейського спору здійснено без її участі, про наявний спір вона не повідомлялась.

Просила визнати недійсною третейську угоду про передачу спору, укладену між Товариством з обмеженою відповідальністю «Кіровоградське матеріально-технічне забезпечення» та ОСОБА_2 щодо визнання договору купівлі-продажу від 15 січня 2004 року 1/25 частини будівлі АДРЕСА_1 дійсним та визнання права власності на 1/25 частини цієї будівлі за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кіровоградське матеріально-технічне забезпечення».

Скасувати рішення третейського суду від 23 червня 2005 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кіровоградське матеріально-технічне забезпечення» до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу від 15 січня 2004 року 1/25 частини будівлі АДРЕСА_1 дійсним та визнання права власності на 1/25 частини цієї будівлі за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кіровоградське матеріально-технічне забезпечення», здійснити поворот виконання рішення третейського суду від 23 червня 2005 року, повернувши ОСОБА_2 1/25 частини будівлі АДРЕСА_1 .

Ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 16.07.2018 в задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування рішення третейського суду від 23.06.2005 відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 14.05.2020 ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 16.07.2018 скасовано, заяву передано на новий розгляд.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 15.06.2020 поновлено ОСОБА_1 строк на звернення із заявою про скасування рішення третейського суду від 23.06.2005.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 20.08.2020 продовжено строк розгляду справи.

Заслухавши пояснення представника заявника, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 454 ЦПК України, сторони, треті особи, а також особи, які не брали участі у справі, у разі якщо третейський суд вирішив питання про їхні права та обов`язки, мають право звернутися до суду із заявою про скасування рішення третейського суду. Заява про скасування рішення третейського суду подається до апеляційного суду за місцем розгляду справи третейським судом.

Згідно з ч.5 ст. 454 ЦПК України заява про скасування рішення третейського суду подається протягом дев`яноста днів:1) стороною, третьою особою в справі, розглянутій третейським судом, - з дня прийняття рішення третейським судом; 2) особами, які не брали участі у справі, у разі якщо третейський суд вирішив питання про їхні права та обов`язки, - з дня, коли вони дізналися або могли дізнатися про прийняття рішення третейським судом.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є чоловіком та дружиною, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданого 02.09.200 року відділом реєстрації актів громадянського стану Кіровоградського міськвиконкому.

Згідно довідки виданої квартальним комітетом №15 ОСОБА_3 мешкає по АДРЕСА_2 згідно договору купівлі продажу з 18.06.2001 року.

Разом з нею мешкають: чоловік - ОСОБА_2 , син - ОСОБА_4 , донька - ОСОБА_5 .

З матеріалів справи вбачається, що рішенням третейського суду від 25 травня 2005 року за ОСОБА_2 визнано право власності на 1/25 частку будинку АДРЕСА_1 (а.с.19).

З копії рішення третейського суду від 23 червня 2005 року вбачається, що на підставі письмового договору купівлі-продажу від 15 січня 2004 року ОСОБА_2 продав належну йому 1/25 частку будинку АДРЕСА_1 Товариству з обмеженою відповідальністю «Кіровоградське матеріально-технічне забезпечення», яке сплатило йому кошти та прийняло у власність частину будинку, нотаріально договір не посвідчили, однак кожна сторона виконала обов`язки за договором, що стало підставою для дійсним договору купівлі-продажу від 15 січня 2004 року та визнання права власності на зазначену частку будинку за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кіровоградське матеріально-технічне забезпечення» (а.с.21-22).

Сторони у справі, розглянутій третейським судом 23 червня 2005 року, рішення третейського суду не оскаржували.

ОСОБА_3 просить скасувати рішення третейського суду з тих підстав, що її чоловік ОСОБА_2 продав без її письмової згоди спільне майно подружжя, а тому визнання права власності за позивачем у справі, розглянутій третейським судом, порушує її права.

ОСОБА_2 , в письмових поясненнях зазначив, що дійсно в червні 2005 року він домовився з Товариством з обмеженою відповідальністю «Кіровоградське матеріально-технічне забезпечення» про продаж 1/25 частини приміщення розташованого за адресою АДРЕСА_1 , яке він придбав у травні 2005 року. Оскільки не змогли домовитись з покупцем про розподіл витрат за вчинення правочину у нотаріуса, то вирішили договір купівлі продажу здійснити шляхом звернення до третейського суду.

Безпосередньо участі у судовому засіданні в третейському суді він не приймав.

Покупець повідомив його,що угода зареєстрована в органах БТІ на підставі рішення третейського суду.

Зазначив, що від нього ніхто не вимагав згоди дружини на укладення договору купівлі продажу.

Не заперечує проти задоволення заяви про скасування рішення третейського суду.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Право власності та інші речові права на нерухомі речі (земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення), обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України, пункт 1 частини першої статті 4, частина перша статті 5 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) у яких Верховний Суд відійшов від правових висновків, викладених у постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі №6-1912 цс 15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16, у яких Верховний Суд України дійшов висновку про те, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Відступаючи від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у наведених вище справах, Велика Палата Верховного Суду вказала, що він суперечить принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток, та вважала, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном.

Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

Згода подружжя на вчинення іншим з подружжя правочину є за своєю правовою природою окремим одностороннім правочином, що має бути укладений письмово.

Відсутність згоди одного із співвласників колишнього подружжя на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.

Нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом і недодержання вимог цієї норми відповідно до частини першої статті 215 ЦК України є підставою недійсності правочину.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

Договір дарування (купівлі-продажу) майна, яке перебуває у спільній сумісній власності, укладений без згоди іншого з подружжя, є недійсним в цілому.

Відповідне положення міститься і у постанові ВС від 15.06.2020 у справі № 430/1281/14-ц.

Приймаючи до уваги встановлені обставини суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_2 продав 1/25 частку будинку АДРЕСА_1 , яка є спільною сумісною власністю подружжя, Товариству з обмеженою відповідальністю «Кіровоградське матеріально-технічне забезпечення», з порушенням діючого законодавства без згоди другого подружжя, чим порушив його права.

Про своє порушене право ОСОБА_1 дізналась 20 квітня 2018 року з листа № 413-17/20 від 20 квітня 2018 року за підписом начальника Обласного комунального підприємства «Кіровоградське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» і у визначений термін (90 днів) 30.05.2018 року звернулась у суд про скасування рішення третейського суду.

За таких обставин, наявні передбачені законом підстави для задоволення заяви ОСОБА_1 про скасування рішення третейського суду у справі, де вона не була стороною, оскільки при укладенні правочину на відчуження спірного майна згоди своєї не надавала.

Керуючись ст.ст. 457, 458, 460 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Заяву ОСОБА_1 про скасування рішення третейського суду від 23 червня 2005 року задовольнити.

Скасувати рішення третейського суду від 23 червня 2005 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кіровоградське матеріально-технічне забезпечення» до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу від 15 січня 2004 року 1/25 частини будівлі АДРЕСА_1 дійсним та визнання права власності на 1/25 частини цієї будівлі за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кіровоградське матеріально-технічне забезпечення».

Визнати недійсною третейську угоду про передачу спору, укладену між Товариством з обмеженою відповідальністю «Кіровоградське матеріально-технічне забезпечення» та ОСОБА_2 щодо визнання договору купівлі-продажу від 15 січня 2004 року 1/25 частини будівлі АДРЕСА_1 дійсним та визнання права власності на 1/25 частини цієї будівлі за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кіровоградське матеріально-технічне забезпечення».

Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Верховного Суду, передбаченому для оскаржень рішень суду.

У разі подання апеляційної скарги, ухвала суду набирає законної сили після розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Суддя В.В. Черненко