Житомирський апеляційний суд
Справа №286/3292/19 Головуючий у 1-й інст. Кулініч Я. В.
Категорія 8 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Трояновської Г.С.

суддів: Павицької Т.М., Талько О.Б.

з участю секретаря судового засідання Ковальської Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 286/3292/19 за позовом ОСОБА_1 до управління фінансів Овруцької районної державної адміністрації про визнання права власності на житло за набувальною давністю, третя особа: ОСОБА_2

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 15 січня 2020 року, яке ухвалене під головуванням судді Кулініча Я.В. у м. Овручі,

в с т а н о в и в:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із названим позовом, в обгрунтування вимог якого зазначила, що вона є власником 1/4 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 ), що становить кв. АДРЕСА_2 . Власником 1/4 частини житлового будинку, що становить квартиру АДРЕСА_3 , є управління фінансів Овруцької РДА. Проте із 1993 року вона постійно користується цією квартирою, зареєстрована у ній, сплачує за надані комунальні послуги. На земельну ділянку, в квартирі, що вона проживає, за нею оформлено право власності. Квартира АДРЕСА_3 належала ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Проте за життя останньої позивач купила її частину житлового будинку, не посвідчуючи нотаріально договір купівлі-продажу, оформивши правовідносини розпискою покійної ОСОБА_3 . Оскільки померла ОСОБА_3 не мала спадкоємців, то спадщина була оформлена на користь держави. Зазначила, що неодноразово зверталась до Овруцької міської ради із заявами про викуп цієї кімнати, проте отримувала відмови. Посилаючись на те, що вона до теперішнього часу проживає у вказаній квартирі, добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується даним нерухомим майном, доглядає за квартирою та утримує її, постійно робить поточний та капітальний ремонт, тому на підставі положень ст. 344 ЦК України просила визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_4 за набувальною давністю.

Рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 15 січня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. Доводи апеляційної скарги в сукупності аналогічні мотивам, викладеним у позовній заяві. Окремо наголошено на тому, що у спірному будинку позивачка відкрито мешкає з 1993 року, а також вважає, що суд безпідставно відмовив у задоволенні позову, оскільки вона є добросовісним користувачем цього будинку і відкрито, безперервно в ньому проживає.

До суду апеляційної інстанції сторони не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що відповідно до положень ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що ОСОБА_1 є власником 1/4 частини житлового будинку в АДРЕСА_1 (тепер І АДРЕСА_5 та земельної ділянки, площею 0,0340 га для обслуговування 1/4 частини домоволодіння по АДРЕСА_6 згідно договору купівлі-продажу від 19 червня 1993 року та інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 23.09.2019 року № витягу 181922196 (а.с.12,26,27-30).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.01.1994 року спадкоємцем майна ОСОБА_3 (1/4 частини житлового будинку з відповідними до неї надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 по праву спадкування є держава в особі фінансового відділу Овруцької районної державної адміністрації (а.с.14,25).

Вказаний житловий будинок підключений до теплопостачання та енергопостачання, особовий рахунок відкритий на ім`я позивача, надаються послуги з користування електричною енергією та теплом (а.с. 31,32).

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 зазначила, що із 1993 року з часу смерті ОСОБА_3 проживає у належній їй частині будинку, а тому просила визнати за нею право власності на спірну квартиру в порядку ст. 344 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачу було достовірно відомо хто є власником спірного майна, а тому відсутні правові підстави для визнання права власності за позивачем на спірне майно за набувальною давністю, оскільки ОСОБА_1 не є добросовісним набувачем в розумінні ст. 344 ЦК України.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 Цивільного кодексу України.

До таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 14.05.2019 по справі № 910/17274/17.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 , починаючи із 1993 року є власником 1/4 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 кв АДРЕСА_2 , зареєстрована у цьому житлі та постійно проживає (а.с. 19).

Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що вона постійно проживала у спірному житлі, відкрито і безперервно користувалася ним з 1993 року, вживала заходи щодо збереження та ремонту спірного будинку, при цьому зазначила, що їй було відомо, що власником спірного житла є відповідач, згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.01.1994 року. Зазначене свідоцтво ніким не оспорене та є чинним.

Окрім того, обізнаність про титульного власника оспорюваного майна свідчать неодноразові звернення позивачки до Овруцької міської ради народних депутатів Житомирської області про викуплення частини житлового будинку, яка належала покійній ОСОБА_3 (а.с. 15,18, 20-21).

Ураховуючи, що підставою заявлених позовних вимог про визнання права власності на будинковолодіння була набувальна давність, а позивач знала, що вказане нерухоме майно належить на праві власності відповідачу, тобто знала про відсутність у неї підстав для набуття права власності, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, про те, що позивач не є добросовісним набувачем, підстав, з якими закон пов`язує визнання права власності в порядку ст. 344 ЦК України, немає.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги про те, що позивачкою було доведено наявність всіх умов, передбачених ст. 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, оскільки вона як володілець майна в момент його заволодіння не знала про неправомірність заволодіння цим майном, проте колегія суддів акцентує увагу, що згідно вище викладених роз`яснень Великої Палати Верховного Суду, позивачка повинна була бути впевнена у тому, що на це майно не претендують інші особи. Разом із тим, дізнавшись в подальшому у 1994 році про наявність власника майна, вона продовжувала проживати та користуватися спірною квартирою, що свідчить про недобросовісність її дій.

Посилання позивачки на те, що вона придбала у померлої ОСОБА_3 її частину будинку, що підтверджується розпискою, можуть свідчити про наявність домовленості про придбання майна за договором купівлі-продажу, а не за набувальною давністю. До того ж зміст розписки свідчить про те, що кошти передані померлій від ОСОБА_4 .

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при вирішенні спору виконав вимоги ст. 89, ст. 264 ЦПК України та у відповідності до зазначених норм дав належну оцінку встановленим обставинам і дослідженим доказам, та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Рішення суду відповідає вимогам матеріального та процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-384, 390, 391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 15 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді