Справа № 454/4119/18 Головуючий у 1 інстанції: Адамович М.Я.
Провадження № 22-ц/811/4200/19 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2020 року м.Львів

Справа № 454/4119/18
Провадження № 22ц/811/4200/19

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,
суддів : Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.,
секретар Іванова О.О.
з участю ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_3
на рішення Сокальського районного суду Львівської області, ухвалене у м. Сокаль 1 листопада 2019 року у складі судді Адамовича М.Я.,
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

встановив:
27 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернувся з цим позовом. В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що він проходить службу у Військовій частині НОМЕР_1 з 1999 року та проживає у службовій квартирі. Зазначає, що 11 жовтня 2003 року він уклав шлюб з відповідачем. У них народилося двоє дітей, які також зареєстровані у спірній квартирі. Вказує, що 20 лютого 2014 року шлюб між сторонами розірвано та після цього відповідач переїхала проживати до своїх батьків, де проживає по даний час. Стверджує, що відповідач не сплачує за комунальні послуги, не бере участі в утриманні житла та не цікавиться квартирою. Стверджує, що відповідач чинить йому перешкоди у здійсненні права користування квартирою. Просить позов задовольнити.

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 1 листопада 2019 року позов задоволено частково.
Визнано ОСОБА_3 такою, що втратила право користування службовою квартирою АДРЕСА_1 .

В задоволенні вимоги про зняття відповідача з реєстрації місця проживання відмовлено.

Рішення суду оскаржила відповідач. Зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.Вказує, що після розірвання шлюбу з позивачем, між ними склалися неприязні відносини, тому вона більше проживала у родичів та друзів, однак інтересу до спірного житла не втрачала. Зазначає, що іншого житла у неї немає. У спірній квартирі знаходяться її особисті речі. Стверджує, що певний час була відсутня у вказаному житлі через проходження служби в інших областях України. Вважає, що не могла постійно користуватись житловим приміщенням у зв`язку з протиправною поведінкою позивача. Зазначає, що без надання іншого житла її не може буту виселено з службового житлового приміщення, оскільки вона є одинокою особою з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з нею.

Заслухавши суддю-доповідача,учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з такого.

Встановлено, що ОСОБА_1 проходить службу у військовій частині НОМЕР_1 з 16 березня 1999 року, що стверджується довідкою від 6 грудня 2018 року.

Згідно витягу з протоколу №2 від 9 липня 2010 року, спільним засіданням керівництва та житлової комісії Кінологічного навчального центру вирішено надати ОСОБА_1 на сім`ю із чотирьох осіб службову двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 площею 30 кв.м.

Відповідно до договору №33 від 4 лютого 2011 року ця службова квартира надана ОСОБА_1 та членам його сім`ї для проживання.

Заборгованість по квартирній платі в ОСОБА_1 відсутня, що вбачається з довідки від 21 листопада 2018 року.

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 20 лютого 2014 року шлюб між сторонами розірвано.

З довідки №1399 від 12 жовтня 2018 року вбачається, що до складу його сім`ї входять сини: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до акту від 18 лютого 2019 року ОСОБА_3 по місцю реєстрації в квартирі АДРЕСА_1 не проживає.

Судом першої інстанції зазначено, що особливим інститутом житлового права є збереження житла за тимчасово відсутніми. Порядок збереження житла за тимчасово відсутніми членами сім`ї наймача житла державного, комунального житлового фонду визначено ст. 71 ЖК України, а їхні права та обов`язки - ст. 78 ЖК України, які встановлюють випадки збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадинами. У той же час, умови збереження житла за цивільним законодавством визначаються строками встановленими за згодою сторін, абсолютне право власності на житло не обмежується ні строками, ні територією.

Відповідно до ст. 71 ЖК України за тимчасової відсутності наймача або членів сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк, за заявою відсутнього, може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом. Тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців.

Якщо тимчасова відсутність особи перевищила шість місяців, члени сім`ї, навіть колишні, а також наймодавець, мають право звернутись із позовом про визнання її такою, що втратила право на користування жилим приміщенням.

Згідно із ст.64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

З матеріалів справи, а саме з повідомлень про вручення поштових відправлень вбачається, що ОСОБА_3 отримала такі повідомлення за адресою, яку вказав позивач: АДРЕСА_2 з вмістом доповнення до відзиву, надісланий відповідачем також з цієї адреси.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що посилання відповідача на те, що вона проживає в квартирі на АДРЕСА_3 , спростовуються вказаними обставинами та дослідженими доказами, з яких встановлено, що вона дійсно проживає не за місцем реєстрації понад шість місяців, а на АДРЕСА_2 .

Судом також зазначено, що відповідач перестала бути членом сім`ї позивача, оскільки шлюб між сторонами розірвано та вони не ведуть спільного господарства, жодних доказів того, що відповідач надалі проживає за місцем реєстрації, бере участь в утриманні житла та сплачує комунальні витрати, ОСОБА_3 не надала.

З урахуванням встановленого, суд першої інстанції прийшов до висновку, що у відповідача відсутні права і обов`язки щодо спірної квартири як у позивача, який є наймачем такої. Тривала відсутність відповідача свідчить про те, що вона має інше місце проживання, а тому визнання останньої такою, що втратили право на користування жилим приміщенням, не буде свідчити про втрату нею житла взагалі і в свою чергу буде захищати права користування такого приміщення позивачем.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції у зв`язку з наступним.

Глава 59 ЦК України встановлює порядок користування житлом за договором найму (оренди).

Згідно із ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

За таких підстав, в даній ситуації визнання відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у її право на повагу до свого житла, яке в свою чергу не є абсолютним.

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

Статті 61-70 ЖК України передбачають і встановлюють порядок користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно із ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, які передбачено законом.
Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів.
Збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім' ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.
Відповідно до ст. 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, шо втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.
Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені строки у жилому приміщенні без поважних причин.
Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що, ОСОБА_1 цього не довів.
Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому, при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Відповідно до пункту 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім' ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

У мотивах оскаржуваного рішення відсутні посилання на достовірні та достатні докази, якими стверджується відсутність відповідача за місцем знаходження спірного житла більше як на протязі шести місяців без поважних причин. Є встановленим, що спірне житло надане сім`ї позивача з урахуванням на час надання такого членів його сім`ї, у тому числі і відповідача. Докази про наявність у відповідача іншого житла відсутні. Наявний в матеріалах справи акт від 6 грудня 2018 року про не проживання ОСОБА_6 , хоч відповідачем є ОСОБА_3 , у спірній квартирі, а також акт від 18 лютого 2019 року про не проживання у зазначеній квартирі ОСОБА_3 не містять відомостей про це та не стверджують про наявність обставин, які підлягають доказуванню. Зазначені акти не містять відомостей про період не проживання відповідача у спірній квартирі. Докази про те, що відповідач вибула на постійне місце проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення у цьому ж населеному пункті відсутні, що не дає підстав вважати її такою що втратила право на житло у спірній квартирі відповідно до статті 107 ЖК Української РСР, відсутні.

З урахуванням встановленого, колегія суддів прийшла до висновку, що визнання відповідача такою, що втратила право користування спірним житлом, є порушенням її житлових прав, які гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

У статті 125 ЖК Української РСР наведений перелік осіб, які не можуть бути виселені з службових жилих приміщень без надання іншого жилого приміщення. Без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у ст. 124 цього Кодексу, не може бути виселено: одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними; рішенням суду шлюб між мешканцями спірної квартири розірваний і відповідач є одинокою особою з неповнолітніми дітьми.
Встановлено, що відповідач є одинокою матір`ю двох неповнолітніх дітей, які проживають з нею та перебувають на її утриманні.
Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 20 лютого 2014 року шлюб між сторонами розірвано.
Рішенням Сокальського районного суду Львівської області постановлено стягувати аліменти з позивача на користь відповідача на неповнолітніх дітей.
Даний факт свідчить про встановлення місце проживання дітей разом з матір`ю (відповідачем).
Неповнолітні діти зареєстровані у спірному житлі.
Відповідно до ч.2 ст.40 ЖК Української РСР не підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення одинокі особи, як наймач, так і члени його сім`ї, які залишилися після його вибуття, які проживають разом з ними, неповнолітніми дітьми.
Відповідно до ст. 125 цього Кодексу відповідач вважається одинокою особою, яка проживає разом з малолітніми дітьми, не підлягає виселенню зі службового житла без надання їй іншого житлового приміщення.
Статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
Згідно із ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих .
Керуючись: ст. 367, п.2 ч.1 ст.374, ст.ст. 376, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 1 листопада 2019 року в частині визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування службовою квартирою АДРЕСА_1 скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення про відмову в позові.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено і підписано 10 березня 2020 року.

Головуючий

Судді