Справа № 460/3958/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Карпин І.М.
Провадження № 22-ц/811/10/20 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.

за участі секретаря: Фейір К.О.

з участю ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 04 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням , -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання ОСОБА_3 , таким, що втратив право на користування житловим приміщенням будинком АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх позовних вимог покликалася на те, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_2 , право власності на який набула на підставі договору дарування від 25.11.2010, посвідченого нотаріусом Новояворівської державної нотаріальної контори Львівської області Коцюмбасом С.Й.

В даному будинку зареєстровані та фактично проживають вона та її син ОСОБА_5 . Також, в будинку зареєстрований, однак жодного дня в ньому не проживав відповідач ОСОБА_3 .

Відповідач фактично проживає в АДРЕСА_3 . та є власником 1/4 частини даної квартири.

Факт непроживання та відсутності відповідача за місцем реєстрації підтверджується актом обстеження від 06.09.2018, який був складений комісією Бердихівської сільської ради Яворівського району Львівської області. Відповідач в утриманні будинку, його ремонті, оплаті комунальних послуг участі не приймає, вона одна здійснює догляд за будинком та оплачує комунальні послуги. У зв`язку з тим, що відповідач зареєстрований у належному їй будинку, в неї постійно виникають труднощі з оформленням субсидії на оплату комунальних послуг.

Оскільки відповідач не є співвласником спірного будинку, вибув на постійне місце проживання до іншого населеного пункту, не бере участі в оплаті комунальних послуг, також не несе інших витрат по утриманню будинку, має у власності інше житло, вважає, що він втратив право на користування житловим будинком та підлягає зняттю з реєстрації.

Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 04 листопада 2019 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , втратившим право на користування житлом по АДРЕСА_4 адреса АДРЕСА_5 .

Стягнуто з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 551 ( п`ятсот п`ятдесят одну ) грн. 20 коп.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 .

В апеляційній скарзі покликається на те, що на момент звернення позивача, ОСОБА_1 до суду із вимогою про визнання відповідача ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, останній перебував у місцях позбавлення волі, а тому посилання позивача про вибуття його на постійне місце проживання до іншого населеного пункту та долучені до позову додатки, а саме акт обстеження, який підтверджує його відсутність за вказаною адресою не може слугувати доказом у даній справі та підставою визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

Також зазначає, що після звільнення з місць позбавлення волі ОСОБА_3 одразу поїхав до батьківського будинку, так як там проживав та був зареєстрований та, відповідно, повинен був стати на облік у відповідному органі за місцем реєстрації, однак, позивач не надала можливості зайти та користуватись житловим приміщенням, мотивуючи тим, що справа про визнання його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням знаходиться в суді.

Вказує, що посилання ОСОБА_1 на те, що він після звільнення з місць позбавлення волі не з`являвся за місцем реєстрації не відповідає дійсності.

На думку скаржника його відсутність за місцем реєстрації була вимушеною та не залежала від його волі, а тому, висновок суду про те, що відсутність відповідача за місцем реєстрації була без поважних причин суперечить долученим до матеріалів справи доказам та не відповідає дійсним обставинам справи.

Просить рішення Яворівського районного суду м. Львова від 04 листопада 2019 року скасувати, ухвалити нове яким в задоволенні позову відмовити

27 лютого 2020 року від ОСОБА_3 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з необхідністю заміни адвоката.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосереднього його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі "Смірнова проти України").

Враховуючи предмет спору, складність справи, а також необхідність дотримання розумних строків розгляду справи колегія суддів вважає за необхідне відхилити вказане клопотання.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 на заперечення апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити виходячи із наступного.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , на підставі договору дарування від 25.11.2010, посвідченого нотаріусом Новояворівською державної нотаріальної контори стала власником житлового будинку АДРЕСА_5 , що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав №28258008 від 06 грудня 2019.

Також встановлено, що в результаті зміни номерації будинків та присвоєння вулиць в с.Молошковичі Яворівського району Львівської області було змінено номер будинку, який на праві власності належить ОСОБА_6 з «621» без назви вулиці на « АДРЕСА_4 .

Згідно з довідкою Бердихівської сільської ради Яворівського району Львівської області №706 від 03 вересня 2018 в житловому будинку АДРЕСА_4 зареєстрований відповідач по справі ОСОБА_3 , який є братом позивача. З копії паспорта ОСОБА_3 вбачається, що в с.Молошковичі Яворівського району Львівської області він прописаний з 01 грудня 1999, зареєстрований з 11 липня 2003 року.

Відповідно до акту обстеження житлового будинку АДРЕСА_2 вбачається, що ОСОБА_3 за даною адресою не проживає.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що наявні підстави для визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування житлом.

Стаття 41 Конституції України встановлює, що кожен має право володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю, а ч. 4 даної статті зазначає, що право приватної власності є непорушним, що також закріплено і в ч. 1 ст. 321 ЦК України, яка вказує, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений його чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Статтею 405 ЦК України визначені права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування цим приміщенням.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

З аналізу статей 71, 72 ЖК Української РСР, особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів.

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

«Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

При розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла, та правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, колишніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї колишнього власника житла.

У разі виникнення спору між власником і членами його сім`ї суд повинен врахувати, що право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог стст.405, 406 ЦК. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, або через відсутність без поважних причин члена сім`ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо іншого не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до п.7 ч.3 ст. 71 Житлового кодексу України, жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем у випадку взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім`ї.

Судом та матеріалами справи встановлено, що з 13 січня 2014 р. до 05 липня 2018 р. ОСОБА_3 відбував покарання у вигляді позбавлення волі у Державній установі «Львівська виправна колонія № 48», що підтверджується довідкою Державної установи «Львівська виправна колонія №48 від 05 квітня 2017 року № 10/48-9/908 (а.с. 61)

На момент звернення позивача ОСОБА_1 до суду із вимогою про визнання відповідача ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, останній перебував у місцях позбавлення волі, а тому посилання позивача про вибуття його на постійне місце проживання до іншого населеного пункту та долучені до позову додатки, а саме акт обстеження, який підтверджує його відсутність за вказаною адресою не може слугувати доказом у даній справі та підставою визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що відсутність ОСОБА_3 за місцем реєстрації була вимушеною та не залежала від його волі, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_7 .

За наведених обставин, апеляційна скарга представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 підлягає до задоволення, рішення Яворівського районного суду Львівської області від 04 листопада 2019 року до скасування з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 1-4 ч. 1 ст. 376, ст. 381, ст. 382, ст. 383, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 04 листопада 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 826 грн. судових витрат.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 16 березня 2020 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.