Ухвала

13 березня 2020 року

м. Київ

справа № 195/472/19

провадження № 61-4542ск20

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 20 вересня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного підприємства «Агрофірма «Борисфен» про розірвання договору оренди землі,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2019 року позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,45 га, кадастровий номер 010020660, відповідно до державного акта на право приватної власності на землю серії Р2 № 165928, що розташована на території Вищетарасівської сільської ради Томаківського району Дніпропетровської області. Зазначену земельну ділянку вона передала в оренду ПП «Агрофірма «Борисфен» строком на 49 років згідно із договором оренди від 12 вересня 2016 року. Відповідач на підставі пункту 11 договору зобов`язався сплачувати їй щорічно не пізніше 01 грудня поточного року орендну плату. Позивач посилалася на те, що відповідачем за 2017 - 2018 роки орендна плата в повному обсязі, згідно умов договору, позивачу не виплачена. Заборгованість за два роки складає: 5 525,24 грн, 3600 кг фуражного зерна, 200 кг соняшника, 100 кг борошна, 100 кг цукру. Позивач вважає, що з боку відповідача має місце систематична несплата орендної плати.

Враховуючи вищезазначене, позивач просила розірвати договір оренди землі від 12 вересня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 та ПП «Агрофірма «Борисфен»; зобов`язати ПП «Агрофірма «Борисфен» повернути належну позивачу земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,45 га, кадастровий номер 010020660, у придатному для використання стані; стягнути з ПП «Агрофірма «Борисфен» на користь позивача заборгованість по несплаченій орендній платі, за зазначеним договором оренди землі: 5 525,24 грн, 3600 кг фуражного зерна, 200 кг соняшника, 100 кг борошна, 100 кг цукру.

Рішенням Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 20 вересня 2019 року, яке залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 січня 2020 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з необґрунтованості та недоведеності позовних вимог, зокрема, не встановлена систематична несплата орендної плати позивачу ОСОБА_1 відповідачем, а також не встановлено підстав для розірвання договору оренди земельної ділянки належної позивачу.

02 березня 2020 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 20 вересня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 січня 2020 року в зазначеній вище справі.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 176 ЦПК України у позовах про розірвання договору найму (оренди) ціна позову визначається сукупністю платежів за користування майном протягом строку, що залишається до кінця дії договору, але не більше ніж за три роки.

Ціна позову у даній справі становить 5 525,24 грн, яка станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2102 х 100 = 210 200).

Обґрунтовуючи наявність підстав для відкриття касаційного провадження заявник покликається на підпункт «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що дана справа має виняткове значення для заявника.

Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що справа має виняткове значення для ОСОБА_1 не є достатніми для застосування пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки не наведено достатніх обґрунтованих доводів, які б їх підтверджували, а сама по собі вказівка про це в касаційній скарзі не свідчить про те, що є підстави для розгляду справи по суті в суді касаційної інстанції.

Застосування критерію малозначності у цій справі є передбачуваним, судовий спір було розглянуто судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не навів інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.

Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - Суд) згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Суд вказує, що важко погодитись з тим, що Верховний Суд, у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять на розгляд до нього, зобов`язаний враховувати помилки, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього. Ухвалення іншого рішення могло б суттєво завадити роботі Верховного Суду і унеможливило б виконання Верховним Судом своєї особливої ролі. У практиці Суду вже підтверджувалося, що повноваження Верховного Суду визначати свою юрисдикцію не можуть обмежуватися у такий спосіб (п. 122 рішення у справі «Zubac v. Croatia» (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків не встановлено, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 20 вересня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного підприємства «Агрофірма «Борисфен» про розірвання договору оренди землі.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська