ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2020 року м. Чернівці Справа № 718/955/20

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Височанської Н.К., Перепелюк І.Б.,

секретар: Скрипка С.В.,

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач: ОСОБА_3 ,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_4 від імені ОСОБА_3 на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 16 вересня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Масюк Л.О., дата складання повного тексту рішення невідома, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2020 року позивачі звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання договорів дарування недійсними.

Позовні вимоги обґрунтовували тим, що на підставі рішення виконавчого комітету Глиницької сільської ради Кіцманського району Чернівецької області №29/06 від 14.05.2008 року за ОСОБА_1 оформлено право власності на житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_1 , а 19.05.2008 року на вищезазначене майно видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, яке зареєстроване в Кіцманському РБТІ 22.05.2008 року.

Оскільки позивачі з 29.08.1988 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, спірний житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та спорудами є спільним майном подружжя.

Внаслідок хвороби обоє ОСОБА_5 спільно вирішили забезпечити догляд за собою за допомогою належного їм спірного нерухомого майна, уклавши договір довічного утримання.

ОСОБА_2 говорила нотаріусу про те, що вони з чоловіком хочуть пожиттєвий обхід, на що нотаріус запевнила про догляд сім`єю ОСОБА_6 з правом проживання в будинку до смерті. ОСОБА_7 при нотаріусі сказала, що вона із чоловіком та сином будуть їм щомісяця давати по 200 дол. США на ліки, допомагати по господарству, робити всю фізичну роботу, на що вона, ОСОБА_2 .

Провадження №22-ц/822/914/20

погодилась та надала чоловіку згоду на підписання договору.

Позивач ОСОБА_1 вказує, що він взагалі мовчав, бо був дуже хворий і не розумів, який договір укладається. Вони з дружиною договір не читали. ОСОБА_8 вказала пальцем де підписати, він підписав, хоча не бачив майже нічого, був після важкої хвороби у тяжкому стані, про що свідчить і сам підпис. Саме за таких обставин 16.01.2016 року він зі згоди дружини подарував ОСОБА_3 належний йому житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами.

Крім того, зазначають, що в подальшому з`ясувалося, що крім договору дарування житлового будинку того ж дня було укладено і договори дарування земельних ділянок площею 0,2500 га та 0,2328 га.

Вказують, що вищевказані договори дарування земельних ділянок нотаріус дала підписати, пояснивши, що без землі переписувати будинок не можна.

Після укладення договору сім`я ОСОБА_6 допомагала ОСОБА_5 , готували їжу, прали одяг та білизну, поралися по господарству, фарбували вікна, двері, білили в кухні. Також батько відповідача приходив кілька разів, косив траву, взимку відкидав сніг, брав білизну для прання. Сам відповідач ніколи нічого їм не допомагав, оскільки весь час перебував за кордоном.

З січня 2020 року до них взагалі ніхто із сім`ї ОСОБА_6 не приходить, та в подальшому між сторонами виник конфлікт, з приводу якого ОСОБА_2 викликала поліцію, з ОСОБА_9 (батьком відповідача) було проведено бесіду профілактичного характеру, а їм роз`яснено право на звернення до суду за захистом своїх прав.

Вказують, що вони не мали наміру укладати договори дарування, вважали, що укладають договір довічного утримання, оскільки на час укладення договорів та на даний час потребують стороннього догляду та допомоги. Вони із сім`єю ОСОБА_6 фактично домовлялися про пожиттєвий догляд та допомогу, щомісячне матеріальне утримання, допомогу по господарству, придбання ліків та довічне проживання у їхньому будинку.

Також позивачі вказують, що не передавали ключі від будинку, не виселялися з нього, надалі проживають у своєму будинку, сплачують комунальні послуги, утримують господарство в належному стані, будь-якого іншого житла не мають, родичів також не мають.

Зважаючи на всі ці обставини позивачі підтверджують той факт, що відчужене позивачами майно фактично не вибуло з їх володіння, будь-якого іншого житла вони не мають, наміру та волі його безкорисно та безоплатно відчужувати при житті не мали, проте, в зв`язку з неправильним сприйняттям фактичних обставин справи помилилися щодо предмету договору та його істотних умов, а тому оскаржувані договори дарування укладено в порушення статей 203, 717 ЦК України, оскільки позивачі не мали вільного і свідомого волевиявлення під час укладення договорів на безоплатну передачу у власність відповідача житлового будинку, який був їхнім єдиним житлом, а також земельних ділянок для обслуговування цього будинку та ведення господарства (город).

Вважають, що їх незадовільний стан здоров`я, що підтверджується медичними документами та похилий вік вплинули на правильність сприйняття тих фактів та обставин, за яких були укладені договори, тобто вони помилилися щодо природи правочину, а тому просили визнати оскаржувані договори дарування недійсними.

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 16 вересня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договорів дарування недійсними задоволено.

Визнано недійсним договір дарування житлового будинку від 16.01.2016 року серії НВС 101652, укладений між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , посвідчений приватним нотаріусом Кіцманського районного нотаріального округу Чернівецької області Троянською М.М., зареєстрований в реєстрі за №27.

Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки від 16.01.2016 року серії НВС 101653, укладений між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , посвідчений приватним нотаріусом Кіцманського районного нотаріального округу Чернівецької області Троянською М.М., зареєстрований в реєстрі за №28.

Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки від 16.01.2016 року серії НВС 101654, укладений між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , посвідчений приватним нотаріусом Кіцманського районного нотаріального округу Чернівецької області Троянською М.М., зареєстрований в реєстрі за №29.

Поновлено право власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на житловий будинок, загальною площею 78,60 кв.м., житловою площею 44,00 кв.м. літ.А-І; літню кухню літ.Б; сарай літ.В; гараж літ.Г; убиральню літ.Д; колодязь 1; огорожу №92,3, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Поновлено право власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на земельну ділянку площею 0,2500 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий №:01:003:0338, розташовану по АДРЕСА_1 .

Поновлено право власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на земельну ділянку площею 0,2328 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий №:01:003:0339, розташовану по АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 2102 грн понесених судових витрат по сплаті судового збору та 11035 грн 50 коп витрат за надання професійної правової допомоги.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати за надання професійної правової допомоги в розмірі 11035 грн 50 коп.

Скасовано арешт, накладений ухвалою Кіцманського районного суду Чернівецької області від 22.05.2020 року на майно, що належить на праві власності ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований АДРЕСА_2 , РНКОПП НОМЕР_1 , а саме:

- житлового будинку, загальною площею 78,60кв.м., житловою площею 44,00кв.м. літ.А-І; літню кухню літ.Б; сарай літ.В; гараж літ.Г; убиральню літ.Д; колодязь 1; огорожу № 2,3, що розташовані по АДРЕСА_1 ;

- земельної ділянки площею 0,2500 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :01:003:0338, розташованої по АДРЕСА_1 ;

- земельної ділянки площею 0,2328 га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :01:003:0339, розташованої по АДРЕСА_1 .

Рішення суду оскаржила ОСОБА_4 від імені ОСОБА_3 .

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, зазначає, що вважають недоведеним момент початку перебігу терміну позовної давності, оскільки жодних об`єктивних доказів такого перебігу, саме з весни 2020 року позивачами не надано, а тексти договорів були зачитані в голос під час їх укладення, а тому початок перебігу строку позовної давності розпочався з 16.01.2016 року.

Вважає, що позивачами не доведено факт помилки щодо характеру оскаржуваних договорів, а позивачі на момент укладення договорів мали повне уявлення про предмет договору, досягли згоди про всі істотні умови.

Посилається на те, що не відповідають обставинам справи і висновки суду першої інстанції щодо відсутності факту передачі відчужуваного майна, оскільки відповідач прийняв подароване майно, вважає себе його власником, оскільки здійснював благоустрій, надавав кошти на оплату комунальних послуг.

Крім того, вказує, що передчасним є висновок суду щодо недійсності договорів дарування внаслідок помилки, неправильного сприйняття позивачами обставин правочину, що дійсно було та вплинуло на їх волевиявлення допущеної через вади волевиявлення.

Посилається на практику ВС та просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_10 від імені позивачів вважає, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, зводяться до переоцінки доказів, має місце перекручування апелянтом встановлених та фактичних обставин справи. Просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачі ОСОБА_1 , 1943 року народження, та ОСОБА_2 , 1952 року народження, являються особами похилого віку; мають незадовільний стан здоров`я ІІ група інвалідності довічно ОСОБА_2 , часте тривале лікування ОСОБА_1 безпосередньо перед укладанням оспорюваних договорів; потребували та потребують сторонньої допомоги як фізичної, так і матеріальної; відчужене майно являється єдиним їхнім житлом; фактична передача відчуженого майна не відбулася, оскільки позивачі по сьогоднішній день проживають в будинку, оплачують комунальні платежі, ведуть господарство, обробляють земельні ділянки, а отже всі ці обставин вказують на помилку неправильне сприйняття позивачами обставин правочину, що дійсно було та вплинуло на їх волевиявлення.

Таким чином, вказані договори дарування слід визнати недійсними, оскільки вони укладені ОСОБА_5 під впливом помилки, внаслідок чого неправильно сприйняли фактичні обставини правочину, що вплинуло на їх волевиявлення і замість бажаного договору довічного утримання фактично уклали договір дарування. На момент укладення договорів дарування від 16.01.2016 року позивачі не мали бажання і внутрішньої волі на безоплатну передачу єдиного свого житлового будинку та земельних ділянок у власність ОСОБА_3 , а мали намір передати йому майно у власність лише за умови здійснення ним їх довічного утримання та догляду.

Враховуючи те, що вчинені правочини - договори дарування позбавили позивачів можливості реалізувати свої права на укладення договору довічного утримання та були позбавлені необхідної допомоги, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги про визнання договорів дарування недійсними та поновлення права власності ОСОБА_1 на житловий будинок та земельні ділянки.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду, виходячи з наступного.

Встановлені судом першої інстанції обставини перебування позивачів у шлюбі, належності їм на праві власності подарованого відповідачу спірного нерухомого майна, а також пенсійного віку, інвалідності та перелік хвороб обох ОСОБА_5 , звернення останніх до правоохоронних органів сторонами визнається та доводами апеляційної скарги не оспорюються.

16.01.2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування серії НВС 101652 житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Кіцманського районного нотаріального округу Чернівецької області Троянською М.М., зареєстрований в реєстрі за №27 (а.с.27-28);

Також, 16.01.2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були укладені договори дарування земельних ділянок: серії НВС 101653 щодо земельної ділянки площею 0,2500 га та серії НВС 101654 щодо земельної ділянки площею 0,2328 га, які посвідчені приватним нотаріусом Кіцманського районного нотаріального округу Чернівецької області Троянською М.М. та зареєстровані в реєстрі за №28, №29 (а.с.28-29).

Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов сім`я ОСОБА_1 проживає в будинку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 з 17.04.1943 року по даний час, сплачують комунальні послуги, ведуть сільське господарство, обробляють земельну ділянку. Дана сім`я перебуває у скрутному становищі, що потребує грошової допомоги та стороннього догляду у зв`язку з частими хворобами (а.с.42).

Згідно довідки про склад сім`ї №402 від 11.05.2020 року, до складу сім`ї ОСОБА_1 входять: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , заявник та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , дружина (а.с.43).

Згідно з частинами 1-3 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Помилка це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був вчинений. Для визнання правочину недійсним, як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, ЦК розуміє в тому числі і помилку в характері (природі) правочину, прав та обов`язків сторін.

Так, помилка може виникнути внаслідок необачності або самовпевненості учасників правочину, невірного розуміння сторонами одна одної в ході переговорів, невірного тлумачення закону, дій третіх осіб тощо.

З роз`яснень, які містяться у п.19 постанови Пленуму ВСУ від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» вбачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно зі ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Отже, наявність чи відсутність помилки, тобто неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає на підставі встановлених під час судового розгляду обставин конкретної справи.

До подібних правових висновків дійшов ВСУ у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16.

Крім того, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України в постанові від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16.

Аналогічні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду від 28 березня 2018 року №61-13652св18, 03 травня 2018 року №61-745св17 та №61-4417цс18.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачами не доведено, що під час укладення договору мала місце помилка стосовно правової природи правочину та наявність обставин, які зумовлюють визнання договору дарування недійсним, а також доводи щодо факту передачі відчужуваного майна, колегія суддів відхиляє, оскільки суд першої інстанції, з висновком якого погоджується й суд апеляційної інстанції, встановивши, що позивачі є особами похилого віку ( ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ), від шлюбу дітей не мають, часто хворіють, а тому потребували сторонньої допомоги та догляду, після укладення договорів дарування продовжували проживати у спірному житловому будинку, який є їх єдиним житлом, маючи в ньому зареєстроване місце проживання, а також те, що позивачі продовжували сплачувати комунальні, і не вчиняли дій, які б могли свідчити про їх небажання користуватись спірним майном, а фактична передача будинку не відбулась, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачі, укладаючи спірний договір дарування, помилились щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо юридичної природи цього правочину, прав та обов`язків сторін за цим договором та правильно задовольнив позов на підставі ст.229 ЦК України.

При цьому суд правильно врахував, що у позивачів було відсутнє вільне волевиявлення на безоплатну передачу нерухомого майна у власність відповідачу, оскільки між ними існувала домовленість про перехід права власності на спірне майно лише за умови здійснення відповідачем довічного утримання та догляду позивачів.

Зазначене також підтверджується показами допитаних в судовому засіданні свідків.

Доводи ОСОБА_4 про те, що в день укладення договорів дарування нотаріусом позивачам було в голос прочитано є безпідставними, оскільки сам по собі факт прочитання сторонами тексту договору дарування, роз`яснення їм нотаріусом суті укладеного договору не може бути безумовною підставою для відмови у задоволенні позову про визнання такого договору недійсним.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції було проігноровано факт порушення позивачами строку позовної давності на час звернення до суду не заслуговують на увагу, оскільки судом першої інстанції встановлено, а апеляційним судом перевірено, що підстав для застосування строку позовної давності немає, виходячи з доводів позивачів, що про порушення своїх прав вони дізналися у квітні 2020 року після конфлікту, який виник між ними з батьком відповідача. Крім того, як зазначалося в рішенні суду та вбачається з текстів договорів дарування, останні були складені в двох примірниках, один з яких залишався у нотаріуса, інший надавався обдарованому. Відповідач на спростування таких доводів належних та допустимих доказів не надав.

Довід апеляційної скарги про те, що при здійсненні реституції відновлено право власності позивачів, але не з`ясований розмір збитків відповідача та не застосовано жодних правових наслідків на захист його прав та інтересів, колегія суддів відхиляє, оскільки правова природа безоплатності договору дарування не передбачає реституції для обдарованого, а відшкодування зазначених в апеляційній скарзі сум не було предметом вимог у справі.

Інші доводи апеляційної скарги не впливають на правильність рішення суду.

Вирішуючи спір, суд правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалили законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

В силу п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 від імені ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 16 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий підпис /І.Н. Лисак/

Судді підписи /Н.К. Височанська, І.Б. Перепелюк/