Справа № 346/2610/18
Провадження № 22-ц/4808/293/20
Головуючий у 1 інстанції Веселов В. М.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів Василишин Л.В., Матківського Р.Й.,

секретаря Маслей А.М.,

з участю представника апелянта ОСОБА_1 та представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Раківчицької сільської ради, ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа без самостійних вимог Головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області про визнання незаконним та скасування рішення Раківчицької сільської ради, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, договору дарування земельної ділянки, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 ОСОБА_1 на рішення Коломийського міськрайонного суду, ухвалене суддею Веселовим В.М. 13 грудня 2019 року в м. Коломия, повний текст якого виготовлено 13 грудня 2019 року,

в с т а н о в и в:

У червні 2018 року ОСОБА_4 подав позов до Раківчицької сільської ради, ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа без самостійних вимог Головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області про визнання незаконним та скасування рішення Раківчицької сільської ради, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, договору дарування земельної ділянки.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що він є власником будинковолодіння, яке знаходиться в АДРЕСА_1 і законним користувачем земельної ділянки площею 0,20 га,яка знаходиться за вказаною адресою. На даний час йому стало відомо, що частина земельної ділянки, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , власником якої є неповнолітня ОСОБА_7 , перетинається з частиною земельної ділянки, яка є в його законному користуванні. Земельна ділянка, яка була у фактичному користуванні ОСОБА_5 , а тепер є у фактичному користуванні ОСОБА_7 не відповідає ні по конфігурації, ні по розміру земельній ділянці, яка згідно оспорюваних ним документів була передана у власність ОСОБА_5 і яку вона подарувала ОСОБА_7 . Оскільки частина його господарської будівлі (стодоли) знаходиться на чужій земельній ділянці, відповідно порушено його право користування даною господарською будівлею, яка є складовою частиною права власності. Тому передача у власність ОСОБА_5 земельної ділянки здійснена з порушенням вимог законодавства. Зазначає, що спірна земельна ділянка площею 0,0019 га (площа накладання) не була в користуванні ОСОБА_5 Вилучення в нього даної земельної ділянки при передачі у власність ОСОБА_5 не проводилось.

За наведених підстав просив суд визнати незаконним та скасувати рішення Раківчицької сільської ради за №109-13/2011 від 1.12.2011 року «Про затвердження технічного звіту по інвентаризації земель по виготовленню державного акту на право власності на земельну ділянку» гр. ОСОБА_5 , визнати недійсним, виданий 24 липня 2012 року ОСОБА_5 державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ №530977, визнати недійсним договір дарування земельної ділянки від 21.01.2016 року, посвідчений державним нотаріусом Першої Коломийської районної державної нотаріальної контори Петрук О.Л. за реєстровим №19 (а.с.2-8 том 1).

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 13 грудня 2019 року в задоволенні позову відмовлено (а.с.203-209, том 1).

Не погодившись з рішенням суду, представник ОСОБА_4 ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій посилається на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, неповне з`ясування судом обставин справи.

Апелянт зазначає, що земельна ділянка, яка була фактичному користуванні ОСОБА_5 , а тепер у фактичному користуванні ОСОБА_7 не відповідає ні по конфігурації, ні по розміру земельній ділянці, яка згідно оспорюваних документів була передана у власність ОСОБА_5 .

Суд правильно встановив, що позивач є власником житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою АДРЕСА_1 . Проте, не дослідив, що частина його господарської будівлі (стодоли) знаходиться на чужій земельній ділянці, чим порушено право користування даним майном як складовою частиною права власності, в той час як згідно вимог ст.ст.317,321 ЦК України власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Позивач, як власник, не може бути позбавлений цього права або бути обмеженим у його здійсненні.

Просить рішення суду скасувати, увалити нове рішення, яким позов задовольнити (а.с.215-218, том 1).

Представник Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області подав відзив на апеляційну скаргу.

Зазначає, що підстави припинення права власності на земельну ділянку визначені ст.140 ЗК України. Такої підстави як скасування рішення органу виконавчої влади, відповідно до якого до якого було одержано право власності на земельну ділянку, законодавством не передбачено.

Припинення права власності на землю чи права землекористування проводиться за позовом відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування, недодержання якого є підставою для визнання рішення цього органу та виданих державних актів недійсними. При вирішенні питання про недійсність документів, виданих на підставі переглянутого рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про скасування свого рішення, за яким земельна ділянка було неправомірно одержана у власність чи користування, слід враховувати рішення Конституційного суду України від 16.04.2009 року №7/рп/2009.

При вирішенні даного спору представник Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області покладається на розсуд суду (а.с.237-240, том 1).

У судове засідання не з`явилися позивач, відповідачі представник Раківчицької сільської ради, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області, про причини неявки не повідомили, хоча про день місце та час розгляду справи повідомлені належним чином.

Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до

ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, апеляційним судом виконаний обов`язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про день, місце та час судового засідання, представництво позивача та відповідача ОСОБА_2 забезпечено, тому апеляційний суд розглянув справу за відсутності осіб, які не з`явилися у судове засідання.

Вислухавши доповідь судді, пояснення представника апелянта ОСОБА_1 та представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 , дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга є необґрунтованою, виходячи з таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним i обгрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають iз встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 є користувачем земельної ділянки площею 0,49 га, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується рішенням Раківчицької сільської ради від 30 грудня 1993 року № 42 щодо передачі у приватну власність жителям села Раківчик земельних ділянок згідно списків, у якому під порядковим номером 171 зазначений позивач, довідкою виконавчого комітету Раківчицької сільської ради (а.с.9-10, 11 том 1), а також власником житлового будинку, господарських будівель та споруд, які розташовані за цією ж адресою ( АДРЕСА_1 ), що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, на які виготовлений технічний паспорт у квітні місяці 1990 року (а.с.137-141, том 1).

На земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 району приватним підприємством «Геоінформатика» в 2016 році за ініціативою позивача розроблена технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0, 2000 га на території АДРЕСА_1 (а.с.12-31, том 1), яка не затверджена сільською радою, у якій містяться документи такого змісту:

Згідно довідок виконавчого комітету Раківчицької сільської ради №184 від 04.08.2016 року ОСОБА_4 не набував права приватизації (не використав своє право) на земельні ділянки, за господарством ОСОБА_4 рахується земельна ділянка площею 0,49 га, в тому числі: 0,03 га під будівлями, 0,46 га - рілля (а.с.16, 17 том 1).

У кадастровому плані земельної ділянки зазначено цільове призначення земельної ділянки ОСОБА_4 площею 0,2000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд. Опис меж - від А до ОСОБА_8 ОСОБА_9 , від Б до ОСОБА_10 ОСОБА_11 , від В до Г землі сільської ради (вул..Височана), від Г до ОСОБА_12 (межа довжиною 39,44 м.)(а.с.19, том 1).

В матеріалах технічної документації міститься викопіювання із схеми землекористування, згідно якого земельна ділянка знаходиться у межах населеного пункту с.Раківчик (а.с.22, том 1).

Межі земельної ділянки не встановлені та не узгоджені із суміжним землекористувачем ОСОБА_5 (а.с.18-21, 26-29, том 1).

Рішенням Раківчицької сільської ради №432-18/2017 від 20.10.2017 року відмовлено в затвердженні акту погодження меж земельної ділянки між суміжними землекористувачами ОСОБА_4 та ОСОБА_7 (а.с.36, том 1).

Рішенням Раківчицької сільської ради за №109-13/2011 від 16.12.2011 року затверджено технічну документацію з землеустрою щодо складення документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд загальною площею 0.1243 га в АДРЕСА_1 та передано дану земельну ділянку у власність ОСОБА_5 (а.с.32, том 1).

На підставі вищевказаного рішення 24 липня 2012 року на вказану земельну ділянку ОСОБА_5 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ №530977. У плані меж земельної ділянки зображено конфігурацію земельної ділянки ОСОБА_5 : від А до Б вул. Кобилянської, від Б до ОСОБА_13 ОСОБА_14 , від В до ОСОБА_15 (межа довжиною 40,01м.), від Г до А вул. Височана (а.с.33, том 1).

Згідно витягу з Державного земельного реєстру на земельну ділянку, сформованого 29.11.2018 року, за ОСОБА_5 24.07.2012 року зареєстровано земельну ділянку з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою АДРЕСА_1 , площею 0,1243, кадастровим номером :02:001:0147, технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок складена 26.12.2011 року ФОП ОСОБА_16 . Станом на день формування витягу відображені відомості про право власності на земельну ділянку за ОСОБА_7 (а.с.97, том 1).

У кадастровому плані земельної ділянки №:02:001:0147 визначено межі: від А до Б Раківчицька сільська рада, від Б до В ОСОБА_14 , від В до ОСОБА_17 (межа довжиною 40 м.), від Г до А Раківчицька сільська рада (а.с.98-99, том 1).

В матеріалах справи наявна технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_5 , складена у 2018 році (а.с.100-120, том 1).

Рішенням Раківчицької сільської ради №599-27/2018 затверджено акт земельної комісії про встановлення меж земельної ділянки в натурі між суміжними землекористувачами ОСОБА_7 в особі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , згідно якого межа земельної ділянки проходить поблизу споруди (будівлі), не порушена та закріплена двома межівники знаками (а.с. 116,117, том 1).

Згідно плану меж та кадастрового плану земельної ділянки суміжним землекористувачем по межі від В до Г довжиною 40,01 м. є позивач (а.с.107, 108, 109том 1).

Право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,1243 га кадастровим номером :02:001:0147 по АДРЕСА_1 ділянку від ОСОБА_5 згідно договору дарування земельної ділянки від 21.01.2016 року перейшло до ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від імені якої діяли батьки ОСОБА_6 та ОСОБА_2 (а.с.143, 144 том 1).

За змістом висновку судового експерта за результатами проведення земельно-технічної експертизи №23/152/1432/1433/19-28 від 13.08.2019 року визначити, чи має місце накладення схеми земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 відповідно до розробленої на неї технічної документації із землеустрою (землекористувач ОСОБА_4 ), на земельну ділянку кадастровий номер :023:001:0147, яка була передана у власність ОСОБА_5 згідно державного акту на право власності на землю і власником якої є ОСОБА_7 , не видається за можливе.

За результатами дослідження матеріалів цивільної справи, додатково наданих на дослідження документів у відповідь клопотання експерта, а також за результатами обстеження і топографо-геодезичної зйомки встановлено, що господарська будівля-стодола, власником якої є ОСОБА_4 , не знаходиться на земельній ділянці кадастровий номер :023:001:0147, яка була передана у власність ОСОБА_5 і власником якої є ОСОБА_7

Фактична площа земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 становить 0,1222 га. Фактична конфігурація даної земельної ділянки зображена на рисунку 17 (довжина спільної межі між земельними ділянками сторін складає 39,26 м.) (а.с.169, том 1).

Фактична площа земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 становить 0,1997 га. Фактична конфігурація даної земельної ділянки зображена на рисунку 18 (а.с.157-170, том 1).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з положень ст.ст.125,126,141,152,153,155 ЗК України, ст..ст. 15,16,319,321,325,373,386 ЦК України, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», встановивши, що оскаржуване рішення Раківчицької сільської ради було прийняте в межах її повноважень, земельна ділянка відповідачу ОСОБА_5 виділена відповідно до чинного законодавства, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів незаконного заволодіння відповідачами належною йому частиною земельної ділянки, так само не надано доказів накладення земельних ділянок, відповідачі користуються земельною ділянкою на законних підставах, а прав позивача не порушено, тому дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів, оскільки вони відповідають фактичним обставинам справи, а також нормам матеріального та процесуального права.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Аналогічні положення норм цивільного процесуального законодавства діяли в редакції ЦПК України, яка була чинною до 15 грудня 2017 року.

В силу ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності набувається в порядку, визначеному законом.

Вирішуючи даний спір, суд вірно виходив з норм права, які регулюють право власності та користування земельними ділянками.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

В силу частин першої та другої статті 78, частини першої статті 79 Земельного Кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

За змістом частини 1 статті 81 Земельного Кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної або комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Згідно з пунктами а-г статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу, а також викуп земельних ділянок для суспільних потреб.

Правовою підставою набуття права власності та права користування на землю згідно зі статтями 116, 118 ЗК України є рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Підстави виникнення права на земельну ділянку та порядок оформлення речових прав на земельну ділянку передбачені ст.ст. 125 і 126 Земельного кодексу України.

У ст.152 Земельного кодексу України передбачені способи захисту прав на земельні ділянки, зокрема за змістом ч.ч.2 та 3 цієї статті власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

На час розгляду питання про виділення ОСОБА_4 у власність земельної ділянки Раківчицькою сільською радою діяв Земельний Кодекс України від 18.12.1990 року, який втратив чинність з 01.01.2002 року, а на час передачі у власність земельної ділянки відповідачу ОСОБА_5 Земельний Кодекс України від 25 жовтня 2001 року.

Згідно з ч. 2 ст. 3 ЗК України 1990 року (в редакції, чинній на момент передачі земельних ділянок у власність) розпоряджаються землею Ради народних депутатів, які в межах своєї компетенції передають землі у власність або надають у користування та вилучають їх.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 6 ЗК України 1990 року передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безплатно.

За нормами ст.ст. 4, 7 Земельного кодексу України від 18.12.1990 землі, що перебувають у державній власності, можуть передаватись в колективну або приватну власність і надаватись у користування (ч. 3 ст. 4 ЗК).

Статтями 17, 18 ЗК України 1990 року визначався певний порядок та підстави надання громадянам у власність земельних ділянок із земель державної або комунальної власності за рішенням органів державної влади в межах їх повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 17 ЗК України 1990 року передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки.

Так, передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва у розмірах згідно із статтями 57 і 67 цього Кодексу (ч. 4 ст. 17 ЗК України 1990 року).

Згідно ст.22 ЗК України 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Відповідно до ч.1 ст. 23 ЗК України 1990 року право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Таким чином, у Земельному Кодексі України 1990 року законодавець визначив, що право власності на земельну ділянку виникає лише після обов`язкового настання двох умов: 1) встановлення землевпорядною організацією меж земельної ділянки в натурі і 2) одержання документа, що посвідчує право власності на земельну ділянку.

З 01.01.2002 року набрав чинності Земельний Кодекс України від 25 жовтня 2001 року N 2768-III, відповідно у п. 7 Перехідних положень (Розділ X) якого громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

У ст. 152 Земельного кодексу України передбачені способи захисту прав на земельні ділянки, зокрема за змістом ч.ч.2 та 3 цієї статті власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданої органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Згідно з ч. 1 ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Отже, недійсним у судовому порядку може бути визнано акт (рішення) органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їх посадових осіб, якщо він не відповідає вимогам законодавства та (або) визначеній законом компетенції органу, який видав акт (рішення), але при цьому обов`язковою умовою для визнання акту недійсним є порушення в зв`язку з його прийняттям прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

У відповідності до ст.317 ЦК України власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно із ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи бути обмеженим в його здійсненні.

У відповідності до ст.325 ЦК України фізичні особи можуть бути власниками будь-якого майна. У відповідності до ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право.

Згідно ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним.

У відповідності до ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Як суб`єкт права власності міська рада має право володіти, користуватись і розпоряджатись землями комунальної власності в повному обсязі, встановленому для них нормами публічного права.

Згідно ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Чинний ЗК України встановлює підстави набуття права на землю шляхом передачі ділянок у власність або надання їх у користування (частина друга статті 116).

Відповідно до частини другої статті 95 ЗК України порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Згідно з ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Разом з тим, статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Наведеною нормою визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Захист майнового чи немайнового права чи законного інтересу відбувається шляхом прийняття судом рішення про примусове виконання відповідачем певних дій або зобов`язання утриматись від їх вчинення.

Вирішуючи питання про недійсність акта органу місцевого самоврядування, суд має встановити не тільки обставини щодо дотримання вимог законодавства щодо відведення земельної ділянки, а й факт порушення внаслідок прийняття такого акта прав особи, яка звернулась за захистом, щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою.

Згідно з ч.ч.1, 3 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться, зокрема, у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами визначено ч.ч.1-2 статті 118 ЗК України. Так, громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

За змістом ч.1 ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера (ч.4 ст. 79-1 ЗК України).

В серпні 2016 року позивач мав намір зареєструвати своє право власності на земельну ділянку площею 0.20 га, однак при виготовленні технічної документації спеціалізованою організацією було визначено, що частина земельної ділянки, що є у його користуванні і на яку він має технічну документацію, перетинається з частиною суміжної ділянки, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , яка попередньо була передана у власність ОСОБА_5 , що явилось перешкодою для реєстрації права власності на земельну ділянку.

Із матеріалів справи встановлено, що технічна документація на земельну ділянку відповідача ОСОБА_5 у 2011 році та у 2018 році, а також технічна документація на земельну ділянку позивача у 2016 році складалася однією і тією ж особою спеціалізованої землевпорядної організації інженером-землевпорядником ОСОБА_16 і містить незначні розбіжності у довжині спільної межі земельних ділянок сторін-землекористувачів.

Однак вимога про визнання недійсним та скасування рішення Раківчицької сільської ради від 16.12.2011 року № 109-13/2011 «Про затвердження технічного звіту по інвентаризації земель по виготовленню державного акту на право власності на земельну ділянку гр. ОСОБА_5 », яким затверджена технічна документація із землеустрою щодо складання документів, які посвідчують право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1243 ОСОБА_5 не підлягає задоволенню, виходячи з того, що земельна ділянка відповідачу передана сільською радою, яка діяла в межах повноважень, визначених Законом (стаття 122 ЗК України, ст. 33 закону України «Про місцеве самоврядування») і в порядку та за процедурою, встановленими Законом ( ст..ст. 12, 116, 118, 121 ЗК України).

Підстави припинення права власності на земельну ділянку визначені у ст. 140 ЗК України. До таких підстав відносяться: а) добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; б) смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; в) відчуження земельної ділянки за рішенням власника; г) звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; ґ) відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; д) конфіскація за рішенням суду; е) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема: г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; д) застосування інших, передбачених законом, способів (ст. 152 ч.3 п. п. г, д ЗК України).

Виключно на пленарних засіданнях сільської,селищної,міської ради вирішуються такі питання: 34) вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин (ст. 26 п.34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Оскаржуваним рішенням Раківчицької сільської ради №109-13/2011 відповідачці ОСОБА_5 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд загальною площею 0,1243 га в АДРЕСА_2 , передано у власність зазначену земельну ділянку, зареєстровано в книзі реєстрації Державних актів на право власності на землю (а.с.32, том 1).

Відповідачка ОСОБА_5 скористалася правом на приватизацію земельної ділянки, яка перебувала у її користуванні, і оформила право власності на земельну ділянку площею 0,1243 га, кадастровий номер :02:001:0147, що розміщена по АДРЕСА_2 , отримавши державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 530977 від 24.07.2012 року (а.с.33, том 1). Отже, відповідачка в ході приватизації земельної ділянки набула прав на цю земельну ділянку у визначений законом спосіб.

Докази про встановлення меж, розроблення технічної документації позивачем і затвердження її у визначеному законом порядку, що могло б свідчити про набуття права власності на свою земельну ділянку у визначених межах, позивач не надав, як і не надав доказів про накладання земельних ділянок. Такі докази не здобуті і в ході проведення судової земельно-технічної експертизи.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що звертаючись до суду з позовом про скасування рішення сільської ради, ОСОБА_4 не довів належними і допустимими доказами, що цим рішенням порушені його права або інтереси, а відтак відсутні підстави для скасування такого рішення.

Щодо вимоги позивача про визнання недійсним Державного акту на землю ЯЛ №292648, то судом встановлено, що рішення про виділення земельної ділянки відповідачам прийняте у відповідності до ст.118 Земельного кодексу України, якою передбачено порядок безоплатної приватизації земельних ділянок, а саме рішення органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічної документації та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Підставою для прийняття даного рішення була заява відповідачки та технічна документація по приватизації земельної ділянки, яка була виготовлена у відповідності до ст.56 Закону України «Про землеустрій». Зауваження щодо передачі земельної ділянки у власність у висновках відділу архітектури та містобудування, відділу земельних ресурсів, та інших уповноважених державних органів, які є складовими технічної документації, відсутні.

Таким чином, будь-яких порушень чинного законодавства при набутті прав на земельну ділянку ОСОБА_5 допущено не було, право користування на спірну земельну ділянку виникло на законних підставах, тому правові підстави для визнання недійсним (скасування) як державного акту, так і рішення Раківчицької сільської ради від 16 грудня 2011 року у суду були відсутні.

Стаття 1 пункт 1 Першого Протоколу до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» гарантує право на вільне володіння своїм майном, яке звичайно називається правом на власність. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Як вбачається з судової практики Європейського суду з прав людини позбавлення майна може мати місце лише «на умовах, передбачених законом» (рішення у справі «Україна-Тюмень» проти України» (Ukraine-Tyumen v. Ukraine), N 22603/02, п. 49 від 22 листопада 2007 року).

Суд дійшов обґрунтованого висновку, що відповідачка користується своєю земельною ділянкою на законних підставах. Також апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів порушення його права на володіння та користування належною йому частиною земельної ділянки у зв`язку із набуттям права на земельну ділянку ОСОБА_5 .

Окільки відповідач ОСОБА_5 розпорядилася правомірно своєю земельною ділянкою, набутою нею на законних підставах, тому не підлягає задоволенню і позовна вимога щодо визнання недійсним договору дарування земельної ділянки.

Виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції відсутні, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, асудове рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Коломийського міськрайонного суду від 13 грудня 2019 року - без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.О. Максюта

Судді: Л.В.Василишин

Р.Й. Матківський

Повний текст постанови складено 12 березня 2020 року.