КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
єдиний унікальний номер справи 361/6834/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Білич І.М.

суддів Іванченка М.М., Коцюрби О.П.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - Крилової Олени Леонідівни на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 червня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Броварського міськрайонного суду Київської області Селезньової Т.В.,

по цивільній справі № 361/6834/19 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

в с т а н о в и л а :

У вересні 2019 року Акціонерне товариство КБ «ПриватБанк» звернулося з вищевказаним позовом до ОСОБА_1 . Обгрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідач з метою отримання банківських послуг, підписала заяву №б/н від 07.10.2010 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 15 500 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Зобов`язувалася повертати отриманий кредит, сплачувати відсотки за користування кредитними коштами в строк, встановлений графіком погашення кредиту, відсотків і винагороди. Свої зобов`язання позивач належним чином виконав. Оскільки відповідачем належним чином не виконувалисязобов`язання, встановлені кредитним договором, у неї виникла заборгованість, яка станом на 07.08.2019 року загалом становила 32 128,90 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту - 9706,34 грн.; заборгованість за простроченим тілом кредита - 8315,04 грн.; нарахована пеня - 11 901,38 грн. та пеня 200 грн. - за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн; а також штрафи відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн.- штраф ( фіксована частина), 1506,14грн. штраф (процентна складова).

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 червня 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням, представник позивача подала апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої ставила питання про скасування рішення та постановлення нового про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Посилаючись на те, що відповідач, підписавши анкету-заяву в повній мірі погодилася з умовами кредитування. Факт отримання відповідачем кредиту та користування кредитними коштами, на думку банку, в повній мірі підтверджується розрахунком заборгованості та випискою по картковому рахунку відповідача, які надані до суду першої інстанції. Щодо доводів відповідача про пропуск строку позовної давності, скаржник зазначив, що такий строк рахується з дня, наступного за днем закінчення строку дії картки, однак кредитна картка, видана ОСОБА_1 , була перевипущена до листопада 2021 року.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Відповідно до ч. 1ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У порядку ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без проведення судового засідання та повідомлення учасників процесу про розгляд справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог банку у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та необґрунтованості.

Проте повністю погодитися з такими висновками суду не можна виходячи з наступного.

Судом при розгляді справи було встановлено, що ОСОБА_2 зверталася до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг № б/н від 07.10.2010 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 15 500 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

В анкеті-заяві серед карток, які позичальник бажає отримати, ОСОБА_2 здійснено позначку в графі «платіжна картка кредитка «універсальна» та графі «дебетова особиста карта».

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Частиною 1 ст. 207 ЦК України, редакція якої діяла на момент укладення договору, передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Позивачем до позовної заяви додані Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті www.prіvatbank.ua, однак, вони не містять дати їх прийняття чи затвердження, а позивачем також не надано доказів, що саме вказані Умови та Правила існували на момент укладення з відповідачем кредитного договору.

Законодавець пов`язує момент укладення договору з моментом передання грошей у випадку укладення договору позики (ст. 1046 ЦК України). Однак кредитний договір є укладеним з моменту досягнення його сторонами у письмовій формі згоди з усіх істотних умов договору.

За змістом ст.1054 ЦК України такими умовами є розмір кредиту, порядок його повернення, розмір та порядок сплати процентів за користування кредитом.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між Банком та фізичною особою-споживачем банківських послуг (ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 року №1023-ХІІ).

Згідно п.22 частини 1 указаного Закону споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує, або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09.04.1985 року «39/248 на 106 пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Тому, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у справі за №342/180/17 від 03.07.2019 року, у випадку непогодження в анкеті-заяві ціни договору (у тому числі в частині сплати процентів за користування кредитними коштами) відсутні підстави вважати, що при укладені договору з позичальником кредитор ПАТ КБ «Приватбанк» дотримав вимог, передбачених ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (Закон №2147-VІІ) про повідомлення споживача про умови кредитування та погодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладення на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з'ясування змісту кредитного договору.

Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що Банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Відтак, оскільки з матеріалів справи об`єктивно вбачається волевиявлення сторін на укладення кредитного договору та фактичне отримання (та користування, згідно виписки про рух коштів) відповідачем кредитних коштів у сумі, що відповідає заборгованості за тілом кредиту - 9706,34 грн., колегія суддів вважає, що вказана сума підлягає стягненню з ОСОБА_1 , як така, що обґрунтована поданими позивачем документами.

Доводи позивача у суді першої інстанції про те, що в 2014 році, виявивши маніпуляції з рахунком і зникнення з нього грошей або необґрунтовані списання коштів з рахунку банком в самовільному порядку, - вона припинила використання даної картки і інших карток у позивача не отримувала, підлягають відхиленню, оскільки не підтверджені належними та допустимим доказами.

Колегія не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що згідно виписок про рух коштів на карткових рахунках відповідача, заборгованість виникла, починаючи з 2014 року та не стосується договору, укладеного між сторонами, оскільки позивачем надано докази перевипуску кредитних карток відповідача, остання з яких має термін дії до листопада 2021 року. При цьому, перевипуск картки не свідчить про припинення правовідносин сторін за кредитним договором та виникнення нових, а отже не звільняє відповідача від обов`язку з погашення раніше виниклої заборгованості.

У той же час, у ході апеляційного розгляду справи встановлено відсутність в матеріалах справи та умовах укладеного договору підстав та доказів, які б слугували підставою для нарахування відсотків та штрафних санкцій за неналежне виконання відповідачем мов договору.

Також матеріали справи не містять підтверджень того, що саме той витяг з Умов та правил, який доданий до позовної заяви, розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанку», а також того, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати відсотків та неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Роздруківка із сайту позивача не може виступати належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони, яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Зазначений висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Довідки про умови кредитування або пам`ятки клієнта, яка б встановлювала відповідальність відповідача у вигляді сплати неустойки банком суду не надано. Надані витяг з Умов та правил та Тарифи зазначених обставин підтверджувати не можуть, оскільки матеріали справи не містять доказів того, яку саме картку «Універсальна» було видано відповідачу.

Отже, у задоволенні позовних вимог про стягнення неустойки (пені та штрафів) слід відмовити з викладених вище підстав. Як слід відмовити і в позовних вимог про стягнення простроченого тіла кредиту, яке згідно розрахунку заборгованості за своєю суттю є відсотками, які банк нараховував як «прострочену заборгованість», що суперечить наявним між сторонам правовідносинам та не ґрунтується на вимогах чинного законодавства, у тому числі Умовах та правилах надання послуг в ПриватБанку.

В суді першої інстанції відповідачем ставилося питання щодо відмови в задоволенні позову з підстав спливу строку позовної давності у відповідності до положень ст. 256 ЦК України.

Однак, колегія суддів вважає, що така заява не підлягає до задоволення так як в силу положень ч.1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

З наданих банком документів, зокрема розрахунку заборгованості та виписки про рух коштів, вбачається, що відповідачем здійснювалося часткове погашення заборгованості в 2014-2019 роках, що свідчить про визнання відповідачем заборгованості та переривання строку позовної давності.

Крім того, банком надано докази щодо перевипуску кредитної карти відповідача до листопада 2021 року, що також свідчить про не пропущення банком строку позовної давності, оскільки позичальник продовжує користуватись кредитною карткою та кредитними коштами.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду як таке що ухвалено з порушенням норм матеріального права підлягає скасуванню з постановленням нового за правилами ст. 376 ЦПК України про часткове задоволення вимог позивача щодо стягнення суми заборгованості за кредитним договором, виходячи з того, що фактично отримані та використані позичальником кошти в сумі 9 706,34 гривень у добровільному порядку банку не повернуті.

З урахуванням того, що відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Відповідно до ч. 1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відтак, на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги пропорційно задоволеним позовним вимогам, а саме: 1041,18 грн.(580,14 грн. + 870,21 грн.)

Керуючись ст.ст. 7, 368, 374, 376, 381-384,390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - Крилової Олени Леонідівни задовольнити частково.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 червня 2020 року скасувати та прийняти нову постанову, за якою;

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково;

Сягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (, К/р у НБУ № НОМЕР_2 , МФО 305299, юридична адреса: м. Київ, вулиця Грушевського, 1-Д) 9 706,34 (дев`ять тисяч сімсот шість гривень тридцять чотири копійки) заборгованості за тілом кредиту згідно кредитного договору №б/н від 07.10.2010 року.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» сплачений судовий збір в розмірі 1041,18 грн.

Постанова набирає чинності з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

суддя-доповідач:

судді: