Номер провадження: 22-ц/813/3889/20
Номер справи місцевого суду: 520/6601/17
Головуючий у першій інстанції Калініченко Л. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.02.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Томашевської К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 23 липня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки сільськогосподарського призначення для ведення індивідуального садівництва, кадастровий номер: :39:002:0008 за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений 30 березня 2012 року приватним нотаріусом Марченко Аелітою Мехманівною, зареєстрований в реєстрі за №453.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилась спадщина на належне останній за час життя майно. У зв`язку з чим, вона, як спадкоємець першої черги 09.12.2015 року звернулась з заявою до Другої Одеської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини, на підставі якої заведено спадкову справу №489/2015.

Під час здійснення державним нотаріусом дій зі встановлення переліку належного померлій ОСОБА_3 майна, було встановлено, що за час життя, 30 березня 2012 року ОСОБА_3 уклала договір дарування, посвідчений 30 березня 2012 року приватним нотаріусом Марченко Аелітою Мехманівною, зареєстрований в реєстрі за №453, за умовами якого подарувала ОСОБА_2 земельну ділянку сільськогосподарського призначення для ведення індивідуального садівництва, кадастровий номер: :39:002:0008 за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач вважає вказаний договір таким, що підлягає визнанню недійсним з підстав передбачених ст. 225 ЦК України, а саме оскільки на час укладення договору, ОСОБА_3 з урахуванням наявних у неї хвороб, фізично не могла нічого підписувати, не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Вказаний договір дарування, порушує її ОСОБА_1 права, як єдиного спадкоємця до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , що стало підставою її звернення до суду.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 23 липня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 23 липня 2019 року та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги позивача у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення на таких підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання недійсним договору дарування з підстав передбачених ст. 225 ЦК України, у зв`язку з тим, що на час укладення договору, ОСОБА_3 з урахуванням наявних у неї хвороб, фізично не могла нічого підписувати, не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, суд першої інстанції виходив з того, що договір дарування від 30.03.2012 року, складений ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Марченко А.М., зареєстрований в реєстрі за №453, відповідав дійсному вільному волевиявленню ОСОБА_3 , оскільки на момент його укладання остання розуміла значення своїх дій і могла керувати ними.

Такий висновок суду відповідає встановленим у справі обставинам, узгоджується з доказами, дослідженими судом, заснований на законі та є вірним.

Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що:

-27.05.1945 року народилась ОСОБА_4 , про що 08.06.1945 року Пінським міськбюро РАЦС було складено актовий запис №199, в якому в графі відомості про батька зазначено ОСОБА_5 , в графі відомості про матір ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 ;

-29 червня 1984 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , палацом одружень Центрального району міста Волгород зареєстровано шлюб, про що складено актовий запис №534. Під час реєстрації шлюбу, ОСОБА_4 змінила прізвище на « ОСОБА_7 ». Зазначені обставини підтверджуються свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_2 ;

- на підставі викладеного, судом встановлено, що ОСОБА_3 є матір`ю позивача ОСОБА_1 ;

- ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 у віці 93 років померла, про що 18.11.2015 року Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області складено актовий запис №11912;

- після смерті ОСОБА_3 , відкрилась спадщина на належне їй на день смерті усе майно;

- ОСОБА_1 , як спадкоємець першої черги, 09.12.2015 року звернулась із заявою до Другої Одеської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини до майна померлої ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі якої заведено спадкову справу №489/2015;

- під час здійснення нотаріальних дій, з перевірки належного на час смерті ОСОБА_3 , майна, було встановлено, що за час життя ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 земельну ділянку сільськогосподарського призначення для ведення індивідуального садівництва, кадастровий номер: :39:002:0008 за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування від 30.03.2012 року, зареєстрованого в реєстрі за №453;

- згідно з витребуваною судом завіреною копією договору вбачається, що 30 березня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Марченко Аелітою Мехманівною, зареєстрований в реєстрі за №453,за умовами якого ОСОБА_3 безоплатно передала у власність ОСОБА_2 , яка в свою чергу прийняла, земельну ділянку, площею 0,0530га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для ведення індивідуального садівництва, кадастровий номер :39:002:0008, яка належала на праві власності ОСОБА_3 на підставі державного акта на право власності земельної ділянки серії ОД №063117, виданого Одеським міським управлінням земельних ресурсів від 03 березня 2005 року та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею;

- на підставі зазначеного договору дарування, 18.05.2012 року ОСОБА_2 отримано державний акт серії ОД №063117 на право власності на земельну ділянку, площею 0,0530га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для ведення індивідуального садівництва, кадастровий номер :39:002:0008, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ -016 від 03.06.2016 року;

- згідно з висновком судової комісійної посмертно-психіатричної експертизи №275, яка була призначена судом 26.10.2018 року за клопотанням позивача і виконана експертами комісійного відділу Одеського обласного бюро судової медичної експертизи 28.02.2019 року, встановлено, що: «Незважаючи на наявність хронічних захворювань у ОСОБА_3 : (повторне гостре (18.04.2011) порушення мозкового кровообігу за ішемічним типом в басейні правої середньої мозкової артерії з лівобічним геміпарезом, лівобічної гемігіпестезії, елементів дизартрії, церебрального атеросклерозу, дисциркуляторній енцефалопатії 3 ст. змішаного ґенезу, ішемічної хвороби серця, постійної форми фібриляції предсердц, нормосистолгічні; серцевої недостатності 1 ступеню, гіпетонічної хвороби 3 ступеню; частковою атрофії зорового нерву, артифакії, ангіосклерозу сітківки обох очей, цукрового діабетиу ІІ типу; трофічної виразки лівої гомілки; варикозної хвороби нижніх кінцівок) вона ОСОБА_3 на момент підписання договору-дарування від 30.03.2012 року могла правильно оцінювати обставини та ситуацію, віддавати звіт своїм діям та вчинкам, і керувати ними» (т. 2 а. с. 153-163).

Як вбачається з матеріалів справи з боку позивача ставились під сумніви висновки експерта, у зв`язку з чим позивачем 09.04.2019 року та 23.07.2019 року заявлялись клопотання про призначення додаткових та повторних експертиз, з одних й тих самих підстав, які зводилися до того, що експерт у висновку експертизи зазначив, що у хворої є місце деменції судинного генезу. З мережі Інтернет нею було встановлено, що деменція - це синдром, при якому відбувається деградація пам`яті, мислення, поведінки, нездатність виконувати щоденні дії. Деменція не являється нормальним станом старіння. Деменція - одна з основних причин інвалідності. Не існує якої-небудь терапії для вилікування деменції чи зміни ходу її розвитку. У зв`язку з чим, позивач зазначала, що судовий експерт обґрунтовано вказав назву хвороби, але не виклав ніяких суджень по цьому питанню, з урахуванням того, що в Інтернеті міститься інформація, що люди з деменцією позбавлені основних прав та свобод доступних для інших людей і знаходяться в спеціальних будинків для престарілих.

Ухвалами суду першої інстанції від 10.04.2019 року та 23.07.2019 року позивачу відмовлено у призначенні, як додаткової, так і повторної експертизи, у зв`язку з необґрунтованістю.

Суд першої інстанції достатньо ретельно проаналізував обставини, викладені у заявах позивача про призначення додаткової, а потім і повторної експертизи і набув мотивованого висновку про необгрутованість наведених позивачем підстав і про неналежність наведених доводів на спростування висновку експертизи, пославшись зокрема на те, що у висновку експертом особисто зазначено, про те, що у хворої має місце деменції судинного ґенезу, що свідчить про врахування експертом вказаних обставин під час проведення дослідження та надання експертного висновку, оскільки питання, які були покладені на розв`язання експертів, стосувались надання оцінки можливості померлою ОСОБА_3 , усвідомлювати значення своїх дій або керувати ними під час укладення спірного договору від 30.03.2012 року, з урахування наявних у неї хвороб та її психічного стану.

Також суд вказав, що позивачці під час розгляду справи роз`яснювалось її право на заявлення клопотання про допит експерта в судовому засідання, для надання пояснень на її питання, однак таке клопотання ані позивачем ані її представником не заявлялось.

Крім того, суд першої інстанції надав обгрунтовану оцінку посиланням позивача та її представника, які вказували на недопустимість висновку експерта, як доказу.

Так, суд вказав, що:

- експертиза була проведена відповідно до ухвали суду, експертною установою, що має відповідні повноваження, ухвалою суду експертів було попереджено про кримінальну відповідальність;

- висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу (ст. 110 ЦПК України);

Судом висновок експерта оцінений в сукупності та взаємозв`язку з іншими дослідженими доказами у справі та визнаний достатньо обґрунтованим, письмових доказів, з яким він вступає у суперечність матеріали справи не містять. Істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи, в ході розгляду справи судом не встановлено.

Враховуючи все наведене, суд набув обгрунтованого висновку про відсутність переконливих доводів з боку позивача щодо спростування висновку експерта.

Також судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 з 20.01.1988 року, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , тоді, як померла ОСОБА_3 , мешкала за адресою: АДРЕСА_3 . Доказів, що позивачка мешкала з померлою за однією адресою, до суду не надано;.

- 13.05.2013 року ОСОБА_3 зверталась з заявою до Приморського районного суду міста Одеси, в провадженні якого на той час перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_8 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у спілкуванні з матір`ю, в якій повідомляла суд, що вона ОСОБА_3 всіляко уникає спілкування зі своєю дочкою ОСОБА_1 , оскільки їхні зустрічі і розмови носять виключно матеріально-корисний характер з боку ОСОБА_1 та шкодять її здоров`ю;

- в серпні 2012 року ОСОБА_3 зверталася із заявою до начальника Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, а в січні 2013 року вона зверталася із заявою до прокурора Приморського району м.Одеси, та в цих заявах просила відгородити її від спілкування з ОСОБА_1 , яка вчиняє скандали з приводу майна, та що спілкування з ОСОБА_1 носить виключно корисливий характер з боку останньої.

Крім того, в цих заявах ОСОБА_3 вказала, що, по-перше, станом на цей час вона вже призвела поділ майна на користь своїх онук ОСОБА_8 і ОСОБА_2 та своє волевиявлення змінювати не бажає; і, по-друге, догляд за нею здійснюють її онуки ОСОБА_8 і ОСОБА_2 , та вона повністю задоволена цим доглядом.

На підставі викладеного, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що ОСОБА_3 за життя цілеспрямовано і на власний розсуд розпорядилася належною їй на праві власності земельною ділянкою, площею 0,0530 га., розташованою за адресою: АДРЕСА_1 та нею за життя декілька разів підтверджувався факт свого волевиявлення щодо розпорядження цією земельною ділянкою на користь ОСОБА_2 .

Інших доказів, на підтвердження підстав, для визнання спірного договору дарування від 30.03.2012 року недійсним, позивачем не надано.

Намагання ОСОБА_1 спростувати висновок судової комісійної посмертно-психіатричної експертизи №275, виконаної експертами комісійного відділу Одеського обласного бюро судової медичної експертизи 28.02.2019 року засновано на неврахуванні на думку позивача експертами наслідків такої хвороби як деменція, яка була ними виявлена при проведенні експертизи і якій не було експертами надано всебічної оцінки, що призвело до необгрутованого висновку про те, що ОСОБА_3 при укладенні оспорюваного договору дарування 30.03.2012 року могла правильно оцінувати обставини та ситуацію, віддавати звіт своїм діям та вчинкам, і керувати ними. При цьому переконання ОСОБА_1 та її представника засновані, як вони стверджують на відомостях про деменцію, які вони отримали із мережі Інтернет.

Судом першої інстанції постановлено обгрутовану ухвалу про відсутність підстав для призначення додаткової та повторної судової комісійної посмертно-психіатричної експертизи у відповідності до доводів, які викладені у відповідних заявах ОСОБА_1 та її представника.

Повністю аналогічні доводи були викладені у заяві ОСОБА_1 до Одеського апеляційного суду про призначення повторної судової комісійної посмертно-психіатричної експертизи, яка залишена Одеським апеляційним судом без задоволення у зв`язку з її безпідставністю.

Враховуючи наведене, судова колегія погоджується з висновком районного суду про те, що позивачка та її представник у відповідності до ст. 81 ЦПК України, не довели ті обставини, на які посилались, як на підставу своїх позовних вимог про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки сільськогосподарського призначення для ведення індивідуального садівництва, кадастровий номер: :39:002:0008 за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений 30 березня 2012 року приватним нотаріусом Марченко Аелітою Мехманівною, зареєстрований в реєстрі за №453.

Доводи апеляційної скарги повноту встановлених судом обставин та правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, зведені виключно до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано обґрунтовану та повну оцінку.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи, які є підставою для скасування (зміни) рішення, не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 23 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено: 11.03.2020 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова