Справа № 645/6898/15-ц
Провадження № 2/645/220/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2020 року м. Харків

Фрунзенський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого судді - Шарка О.П.

за участю секретаря судового засідання Христенко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_5 , про визначення частки кожного зі співвласників у спільній сумісній власності, встановлення порядку користування майном (квартирою), розподіл особистого рахунку, усунення перешкод у праві користування майном та вселення,

в с т а н о в и в:

Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4 , в остаточній редакції якої просили суд змінити правовий режим майна з спільної сумісної власності, припинивши його, на спільну часткову власність, визначивши по 1/4

частки кожному співвласнику квартири

АДРЕСА_1 . Визначити наступний порядок користування квартирою АДРЕСА_1 : -виділити в користування ОСОБА_2 на її ј частку у спільній частковій власності кімнату. площею 11,6 кв.м; -виділити в користування ОСОБА_1 на його ј частку у спільній частковій власності кімнату. площею 18,5 кв.м; -виділити в користування ОСОБА_3 на її ј частку у спільній частковій власності кімнату . площею 11,1 кв.м; -коридор. площею 9,9 кв.м, вбиральню. площею 1,1 кв.м, кухню. площею 8,3 кв.м, ванну площею 2,6 кв.м. - залишити у спільному користуванні. Усунути перешкоди у здійсненні права користування їх частками майна у квартирі АДРЕСА_1 шляхом вселення. Розподілити особистий рахунок на квартиру АДРЕСА_1 .

В обгрунтування уточненого позову зазначили, що позивачі та відповідач є співвласниками квартири

АДРЕСА_1 . Спірна квартира складається з чотирьох кімнат розміром: 11,6 кв.м, 11,1 кв.м, 18,5 кв.м, 12,7 кв.м.; житлова площа квартири становить 53,9 кв.м, загальна 81,6 кв.м, та належить їм на праві спільної сумісної власності. Усі комунальні послуги сплачують позивачі. З 2015 року позивачі потерпають до того від того, що позбавленні можливості користуватися своїм майном( квартирою, та речами, що в ній знаходяться).Тому вони вимушені просити суд постановити рішення, яке забезпечить усунення перешкод у користуванні їх майном та можливість вселитися їм до квартири. Визначити частки кожного, в спільній сумісній власності, частки у ній не визначені, відповідач у добровільному порядку не бажає, що робить неможливим встановити порядок користування нашими частками майна. Також відповідач відмолюється у добровільному порядку розділити особистий рахунок, та нести окремо витрати за своє користування комунальними послугами . Тому просять суд постановити рішення про розподіл особистого рахунку на вищевказану квартиру.

У судовому засіданні представник позивачів ОСОБА_6 позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити.

Відповідач, представник відповідача та третьої особи ОСОБА_7 у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, проти задоволення позову заперечували, вважаючи його необґрунтованим та безпідставним.

Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності приходить до висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів.

Статтею 16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом.

Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи.

Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься.

Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках.

З огляду на вказані норми закону позивач, обравши певний спосіб захисту цивільного права перед судом, має довести, шляхом подання належних та допустимих доказів, що надані підприємствами - виробниками/виконавцями житлово-комунальних послуг відомості про заборгованість є неправомірними , які порушують, не визнають або оспорюють охоронювані законом його цивільні права.

Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову.

Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Статтями 78, 81 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що об`єктом цивільно-правового спору є квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить сторонам на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 29 січня 1999 року реєстраційний № 8-99-164327 (а.с. 4).

Згідно технічного паспорту, спірна квартира 38, загальною площею 81,6 кв.м., житловою 53,9 кв.м, складається з чотирьох кімнат: «2» площею 11,6 кв.м, «3» площею 11,1 кв.м, «4» площею 18,5 кв.м, «7» площею 12,7 кв.м, коридору «1» площею 9,9 кв.м, вбиральні «11» площею 1,1 кв.м, кухні «7» площею 8,3 кв.м, ванної кімнати «10» площею 2,6 кв.м, вбудованої шафи 1,4 кв.м, лоджиї 8,8 кв.м.

З матеріалів справи вбачається, що право власності на квартиру сторони набули на підставі ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», та їх частки у квартирі є рівними, кожен з них є власником 1/4 частки квартири.

Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М. С. Бокаріуса від 18 квітня 2016 року № 469/3895 експертом запропоновано два варіанти порядку користування квартирою АДРЕСА_1 з відступом від часток співвласників.

Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М. С. Бокаріуса від 18 квітня 2016 року № 469/3895 експертом запропоновано два варіанти порядку користування квартирою АДРЕСА_1 з відступом від часток співвласників.

Звертаючись до суду з позовом, позивачі просили визначити порядок користування спірною квартирою відповідно до варіанту № ІІ висновку експерта від 18 квітня 2016 року.

Другий варіант порядку користування відповідає порядку користування квартирою, який склався фактично,

Звертаючись до суду з позовом, позивачі просили визначити порядок користування спірною квартирою відповідно до варіанту № ІІ висновку експерта від 18 квітня 2016 року.

Зазначений варіант визначення порядку користування спірною квартирою вирішує спір та враховує баланс інтересів кожного зі співвласників.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

В частині 1 статті 356 ЦК України викладено поняття спільної часткової власності, як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі.

Відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

Виходячи з викладених норм права позивачі як власники 3/4 частини спірної квартири мають право на виділ у володіння і користування частини квартири, яка відповідає їх частці у справі спільної часткової власності.

Визначення порядку користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, не припиняє право спільної часткової власності співвласників. Установлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень у натурі не припиняє право спільної часткової власності, тому що такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них.

При встановленні порядку користування житловим приміщенням кожному зі співвласників передається в користування конкретна частина приміщення з урахуванням його частки в праві спільної власності на майно. Разом із тим виділені в користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

Відповідно до правової позиції викладеної в Постанові Верховного суду України у справі №6-1500цс15 від 17 лютого 2016 року, якщо спірні правовідносини у вказаній справі не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричиняє припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються поділу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників

Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Право припинення спільної часткової власності передбачає стаття 367 ЦК України у разі поділу спільного майна між співвласниками.

Доводи відповідача та його представника в обґрунтування заперечень на позов є безпідставними, не спростовують висновку експерта та не підтверджені належними і допустимими доказами.

За таких обставин, позовні вимоги в частині зміни правового режиму майна зі спільної сумісної власності, припинивши його, на спільну часткову власність, визначивши по ј частці кожному співвласнику квартири АДРЕСА_1 , та визначення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 підлягають задоволенню.

У той час, позовні вимоги в частині усунення перешкод у користуванні власності шляхом вселення задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частиною першою та другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За змістом частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до положень статей391,396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що право власника (співвласника) на проживання у належному йому майні є абсолютним та не підлягає обмеженню, в тому числі й з боку інших співвласників. У разі створення особі перешкод у проживанні в належному йому на праві власності майні, останній має право вимагати усунення таких перешкод.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

У відповідності до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В порушення вищезазначеного, представником позивача не надано суду доказів того, що відповідачем вчиняються перешкоди у користуванні своєю власністю та у чому саме вони полягають.

Обставини зазначені позивачем в позовній заяві свідчать лише про внутрішні взаємовідносини сторін щодо не вирішених майнових відносин між собою та не підтверджують факту, що відповідач здійснює позивачам перешкоди у користуванні його власністю.

Позовні вимог в частині розподілу особистого рахунку на квартиру АДРЕСА_1 , задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 179 ЖК України користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до положень п. 10 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1992 року №572, мешканці квартири, в якій проживає два і більше співвласників розподіляють за узгодженням загальні витрати на оплату житлово-комунальних та інших послуг.

Абзацом 2 зазначеного пункту Постанови передбачено, що у разі коли між мешканцями квартири відсутня згода щодо оплати житлово-комунальних та інших послуг плата розподіляється:

- за електроенергію при загальному лічильнику пропорційно потужності побутового електричного обладнання кожного співвласника, наймача (орендаря);

- за газ, водопостачання та водовідведення, освітлення підсобних приміщень за чисельністю членів сім`ї, що проживають у квартирі, та осіб, які проживають у квартирі більше ніж місяць;

- за послуги з централізованого опалення, утримання житлових будинків і споруд та прибудинкових територій за встановленими тарифами відповідно до опалювальної та загальної площі приміщення, яким користується співвласник, наймач (орендар).

Крім того, відкриття окремих особових рахунків по оплаті спожитої електричної енергії не можливе без проведення робіт по монтажу окремої електропроводки в належних співвласникамчастин квартири та встановлення окремих приладів обліку використаної електроенергії і зазначені роботи повинні бути виконані відповідно до Правилкористування електричною енергією для населення.

Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної і гарячої води і водовідведення, взагалі не передбачено можливості встановлення декількох засобів обліку наданих послуг в один обєкт споживання. Згідно із п.10 Правила постачання природного газу, за однією поштовою адресою укладається один договір постачання природного газу. У разі коли об`єкт побутового споживача перебуває у власності кількох осіб, договір укладається з одним із співвласників, за умови письмової згоди усіх співвласників, про що робиться відмітка в договорі.

Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, не встановлення окремих приладів обліку споживання теплової енергії, суд приходить до висновку, що підстав для розподілу рахунку немає.

Керуючись ст.ст. ст.ст. 4, 10, 11, 13, 81, 263, 265, 268, 273, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, ст.16, 322 ЦК, суд, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_5 , про визначення частки кожного зі співвласників у спільній сумісній власності, встановлення порядку користування майном (квартирою), розподіл особистого рахунку, усунення перешкод у праві користування майном та вселення - задовольнити частково.

Змінити правовий режим майна зі спільної сумісної власності, припинивши його, на спільну часткову власність, визначивши по ј частці кожному співвласнику квартири АДРЕСА_1 .

Визначити наступний порядок користування квартирою АДРЕСА_1 :

-виділити в користування ОСОБА_2 на її ј частку у спільній частковій власності кімнату. площею 11,6 кв.м;

-виділити в користування ОСОБА_1 на його ј частку у спільній частковій власності кімнату. площею 18,5 кв.м;

-виділити в користування ОСОБА_3 на її ј частку у спільній частковій власності кімнату . площею 11,1 кв.м;

-коридор. площею 9,9 кв.м, вбиральню. площею 1,1 кв.м, кухню. площею 8,3 кв.м, ванну площею 2,6 кв.м. - залишити у спільному користуванні.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; на ухвали суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційного скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Надруковано в нарадчій кімнаті.

Повний текст рішення виготовлено 20.03.2020 року

Головуючий-суддя: