ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 599/1225/20Головуючий у 1-й інстанції Снігурський В.В.
Провадження № 22-ц/817/950/20 Доповідач - Шевчук Г.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2020 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Шевчук Г.М.

суддів - Міщій О. Я., Ходоровський М. В.,

за участю секретаря Іванюти О. М.,

сторін:

представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №599/1225/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 18 серпня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні житлом шляхом виселення, ухваленого суддею Снігурським В.В., повний текст рішення суду складено 20 серпня 2020 року, -

ВСТАНОВИв:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 з вимогами усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні житлом шляхом виселення відповідача з належної позивачу житлової квартири АДРЕСА_1 . В обґрунтування вимог зазначала ,що шлюб між нею та відповідачем розірваний 26 вересня 2012 року однак відповідач надалі проживає у квартирі АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві власності та не сплачує комунальних послуг, його реєстрація завдає зайвих витрат та перешкоджає їй, як власниці, розпоряджатись квартирою. Крім того відповідач постійно зловживає спиртними напоями, спричиняє скандали і сварки, принижує її честь і гідність, неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності.

Рішенням Зборівського районного суду Тернопільської області від 18 серпня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні житлом шляхом виселення відповідача з житлової квартири АДРЕСА_1 , відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, позивачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане вище рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити, усунути перешкоди у здійсненні нею права користування та розпорядження належною їй на праві власності квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 . Вважає оскаржуване рішення необґрунтованим, винесеним без всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Судом не враховано, що відповідач неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП за вчинення домашнього насильства стосовно неї.

Крім того, вироком Зборівського районного суду Тернопільської області від 18 серпня 2020 року відповідача ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України у зв`язку з нанесенням їй тілесних ушкоджень.

Вважає, що наведені вище обставини свідчать про систематичність вчинення відповідачем дій, які порушують правила соціалістичного співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі.

Відзиву на апеляційну скаргу подано не було.

В суді апеляційної інстанції представник позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просив апеляційну скаргу задовольнити, з наведених у ній підстав.

В судове засідання суду апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_3 не з`явся, хоча належним чином був повідомлений про час і місце судового засідання, про що свідчить наявне в матеріалах справи рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.

У відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з вимогами ч. ч. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Наведеним вимогам рішення суду відповідає.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно із статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Члени сім`ї власника будинку зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і прибудинкової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі у витратах вирішуються в судовому порядку.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК Української РСР, тобто дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ними спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до статті 157 ЖК Української РСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно із статтею116 ЖК Української РСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

При вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого житла. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v. Ukraine») заява № 30856/03).

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції, виходив із того, що відповідач вселився у спірний будинок як член сім`ї позивача та зареєстрований у ньому, припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє відповідача права на користування будинком, а підстав виселення відповідача згідно зі статтею 116 ЖК Української РСР позивачкою не доведено.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду.

Судом встановлено ,що квартира АДРЕСА_1 , згідно з договором дарування від 27 серпня 2003 року належить позивачу ОСОБА_1 , на праві особистої власності.

Фактично у квартирі зареєстровані та постійно проживають позивач ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_3 , їх повнолітня донька ОСОБА_4 та малолітній син ОСОБА_5 , що підтверджується копією будинкової книги та довідки Залозецької селищної ради.

Шлюб між сторонами був розірваний 26 вересня 2012 року, згідно з рішенням Зборівського районного суду Тернопільської області.

Відповідач ОСОБА_3 був вселений та зареєстрований у спірній квартирі як член сім`ї позивача з 7 грудня 2007 року (а.с.44)

Між співмешканцями квартири протягом 2018-2020 років часто виникають конфліктні ситуації на побутовому рівні, щодо яких вони неодноразово зверталися до правоохоронних органів.

Як вбачається з долучених до матеріалів справи копій постанов Зборівського районного суду Тернопільської області, від 02.09.2019 р., 12.09.2019 р.13.12.2018 р. 04.05.2020 р. ОСОБА_3 неодноразово вчиняв відносно ОСОБА_1 насильство психологічного характеру, за що притягувався до адміністративної відповідальності.

Згідно з вироком суду Зборівського районного суду Тернопільської області від 18 серпня 2020 року, який залишено в силі ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 28 жовтня 2020 року, ОСОБА_3 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України у зв`язку з нанесенням легких тілесних ушкоджень своїй колишній дружині ОСОБА_1 .

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 також неодноразово притягувалася до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 173-2 КУпАП у зв`язку з вчиненням психологічного насильства відносно відповідача ОСОБА_3 , що підтверджується постановами Зборівського районного суду Тернопільської області від 03.09.2019 р,12.09.2019.р, 04.05.2020 р.

Крім того, відносно позивачки ОСОБА_1 здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні за ч. 1 ст. 125 КК України, за фактом нанесення останньою відповідачу ОСОБА_3 тілесних ушкоджень.

При вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК України мають враховуватися порушення правил співжиття у сфері даних житлових відносин, а не такі правопорушення, що допущені відповідачем в інших правовідносинах та не мають відношення до користування сторонами жилим приміщенням.

До такого висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 25 квітня 2018 року у справі №295/16994/15-ц (провадження № 61-11571св18).

Разом з тим, ані з долучених до матеріалів справи постанов про притягнення ОСОБА_3 до адмінвідповідальності, а ні з вироку суду не вбачається, що допущені відповідачем порушення правил співжиття, стосуються саме житлових відносин, та що мали ці порушення відношення до користування спірним жилим приміщення.

Частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Крім того, встановивши, що між сторонами існує тривалий і стійкий конфлікт, позивач не довела, що виключно відповідач систематично порушує правила співжиття у спірній квартирі, що робить неможливим для інших проживання із ним , з урахуванням тієї обставини, що і позивач неодноразово притягувалась до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 173-2 КУпАП у зв`язку з вчиненням психологічного насильства відносно відповідача ОСОБА_3 , що підтверджується постановами Зборівського районного суду Тернопільської області від 03.09.2019 р,12.09.2019.р,04.05.2020 р.

Доводи апеляційної скарги, що відповідач не сплачує комунальних послуг, що не було взято до уваги судом першої інстанції колегія суддів не приймає до уваги як необґрунтовані, оскільки несплата комунальних послуг не є умовою, необхідною для застосування статті 116 ЖК Української РСР.

Враховуючи вищенаведене , суд першої інстанції зробив вірний висновок про недоведеність усіх умов, необхідних для застосування статті 116 ЖК Української РСР. Наведене є безумовною підставою для відмови у задоволенні позову про виселення відповідача зі спірного житла.

В оцінці інших доводів апеляційної скарги щодо співмірності втручання у мирне володіння майном слід врахувати правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), відповідно до якого, підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та статті 8 Конвенції, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини, зазначила, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що у контексті підстав для виселення відповідача, з яким позивач проживала у зареєстрованому шлюбі та який з 2007 року за згодою власника будинку зареєстрований у спірному будинку та користувався ним, необхідність і пропорційність такого заходу позивачем не доведені.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене судове рішення постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України суд апеляційної інстанції, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 18 серпня 2020 року залишити без змін.

Судові витрати покласти на сторони, в межах ними понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09 грудня 2020 року.

Головуючий

Судді