КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 грудня 2020 року м. Київ

Унікальний номер справи № 760/26712/17

Апеляційне провадження № 22-ц/824/13814/2020

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Добровольської Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 13 серпня 2020 року, постановлену під головуванням судді Українця В.В., за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2017 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, уточнивши який просив стягнути солідарно з відповідачів на його користь заборгованість за договором позики у розмірі 1 307 500,00 грн., штраф у сумі 130 750,00 грн., пеню в розмірі 283 100,60 грн., три проценти річних в розмірі 141 550,29 грн. та інфляційні втрати в сумі 130 750,00 грн., а всього 1 993 650,89 грн. (а.с. 1-4).

Представник ОСОБА_2 - адвокат Рухадзе Р.П. звернулась до суду з заявою про забезпечення позову, в якій просила накласти арешт на все нерухоме та рухоме майно ОСОБА_1 та на все нерухоме та рухоме майно, що належить ОСОБА_3 , а саме:

- трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 ;

- однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 ;

- однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 .

В обґрунтування заяви зазначала, що все майно ОСОБА_1 арештовано в рамках виконавчого провадження № 55669295. Відповідач ОСОБА_1 перебуває у шлюбі з ОСОБА_3 . Відповідно до укладеного договору позики від 01 листопада 2016 року позивач передав ОСОБА_1 кошти у розмірі 1 307 500,00 грн. Так, 28 квітня 2017 року ОСОБА_3 придбала трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 за 3 099 555,00 грн. При цьому, відповідачі не працюють та доходів від підприємницької діяльності не отримують. Також 14 листопада 2019 року ОСОБА_3 придбала однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 . Зазначала, що придбання цих квартир ОСОБА_3 свідчить про наявність у відповідачів коштів для повернення суми позики та свідоме ухилення останніх від виконання зобов`язання. Вважає, що невжиття заходів забезпечення позову може у майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову (а.с. 8-9).

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 13 серпня 2020 року заяву ОСОБА_2 , подану його представником, про забезпечення позову в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики задоволено частково. Заборонено відчуження квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . У задоволенні інших вимог заяви відмовлено (а.с. 28-29).

Не погодившись з ухвалою районного суду, 08 жовтня 2020 року ОСОБА_1 подав до суду апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржувану ухвалу про забезпечення позову в частині, якою було задоволено заяву про забезпечення позову та заборонено відчуження квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 та відмовити позивачу у задоволенні заяви про забезпечення позову повністю (а.с. 30-37).

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що квартира АДРЕСА_1 не є та не була спільною сумісною власністю подружжя. Вказана квартира знаходиться у власності ОСОБА_3 , оскільки за умовами шлюбного договору від 08 квітня 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 погодили, що вказана квартира придбана за кошти ОСОБА_3 та є її особистою приватною власністю. Отже, вказана квартира не може бути предметом задоволення вимог позивача. Вказував, що протягом усього часу розгляду справи відповідачі не вчиняли жодних дій, які спрямовані на відчуження належного їм майна з метою його приховання чи унеможливлення виконання рішення суду. При цьому, самі лише твердження позивача про потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення у разі задоволення позову без долучення відповідних доказів та обґрунтувань не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову.

Представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Рухадзе Р.П. подала відзив в якому апеляційну скаргу просила залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін (а.с. 59-69).

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 , ОСОБА_3 - адвокат Осколков І.Л. підтримав скаргу і просив її задовольнити. Представник позивача ОСОБА_2 , - адвокат Рухадзе Р.П. заперечувала проти скарги і просила її відхилити.

Інші особи до суду не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. ОСОБА_1 був повідомлений телефонограмою, що забезпечує фіксацію такого повідомлення. Крім того, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 були сповіщені повідомленням їх представника - адвокат Осколкова І.Л., що останній підтвердив в судовому засіданні про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання. ОСОБА_2 був сповіщений повідомленням його представника - адвоката Рухадзе Р.П., цього представник в суді не заперечувала (а.с. 94-121).

Зважаючи на вимоги ч. 9 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Таким чином, ухвала Солом`янського районного суду міста Києва від 13 серпня 2020 року переглядається апеляційним судом лише в частині задоволення заяви про забезпечення позову та заборони відчуження квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Розглянувши копії наданих матеріалів справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що предметом заявлених позовних вимог є стягнення заборгованості за договором позики.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно квартира за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу № 389 від 28 квітня 2017 року (а.с. 19-22).

На обґрунтування заяви про забезпечення позову позивач зазначав, що ОСОБА_1 мав повернути позику у сумі 1 307 500,00 грн. до 31 січня 2017 року, проте, кошти не повернув, відповідачі можуть позбавити можливості забезпечити реальне та ефективне виконання рішення суду, а тому невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду (а.с. 8-9).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п. 1, 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 ст. 150 ЦПК України).

За роз`ясненнями, що містяться в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свободвід 04 листопада 1950 року № ETS № 005 та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

За приписами ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

За змістом ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визначені в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини нагадує, що стаття 13 Конвенції гарантує наявність на національному рівні засобу правового захисту для реалізації прав і свобод, визначених у Конвенції, у якій би формі вони не забезпечувались у національному правовому полі.

Сфера зобов`язань Договірних держав за статтею 13 коливається в залежності від природи скарги заявника; проте засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як на практиці, так і за законом (порівняйте: «Кудла проти Польщі» [GC], № 30210/96, п. 157, ECHR 2000-XI). Існування такого засобу повинно бути достатнім не тільки в теорії, але й на практиці, без чого йому бракуватиме необхідної доступності та ефективності (див., крім іншого, «Міфсуд проти Франції» [GC], N 57220/00, ECHR 2002-VIII) (Рішення від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України», заява № 11901/02 Страсбург).

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При цьому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року), Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову частково та забороняючи відчуження квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що спір між сторонами виник з приводу стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості за договором позики у розмірі 1 993 650,89 грн., тому з урахуванням ціни позову забезпечення позову у такий спосіб є достатнім та співмірним.

З таким висновком колегія суддів погодилась та вважає його правильнимз огляду на предмет позову у даній справі, яким є стягнення заборгованості за договором позики з відповідачів солідарно.

При цьому, негативним наслідком незабезпечення позову є можливість реалізації належного відповідачу нерухомого майна.

Тому у випадку набрання законної сили можливим рішенням суду про задоволення заявлених у цій справі позовних вимог, примусове виконання такого набравшого законної сили рішення суду може бути утруднено або визнано неможливим у зв`язку з відсутністю у відповідачів рухомого або нерухомого майна, достатнього для його виконання.

Разом з тим, доводи апелянта про те, що між ним та ОСОБА_3 було укладено шлюбний договір від 28 квітня 2016 року, за яким вказана квартира за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві особистої приватної власності ОСОБА_3 та придбана за власні кошти дружини колегія суддів відхилила з огляду на заявлені позивачем вимоги про солідарне стягнення з відповідачів коштів та те, що ОСОБА_3 також є відповідачем по справі, до якої ці вимоги заявлені. При цьому, посилання апелянта ОСОБА_1 на порушення прав іншої особи - ОСОБА_3 суд апеляційної інстанції визнав неспроможними і відхилив.

Таким чином, суд першої інстанції встановивши, що між сторонами у справі виник спір щодо стягнення заборгованості за договором, обґрунтовано вважав, що існує необхідність тимчасового обмеження відповідача у реалізації права на розпорядження майном, а тому дійшов правильного висновку про те, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

В частині відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову ухвала Солом`янського районного суду міста Києва від 13 серпня 2020 року не оскаржувалася.

Слід зазначити, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Згідно вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана ухвала постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому не підлягає скасуванню.

Інші доводи цих висновків не спростовують, не містять підстав для скасування оскаржуваної ухвали, тому колегія суддів їх відхилила.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 13 серпня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 04 грудня 2020 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова