ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/548/20 Справа № 204/6824/18 Суддя у 1-й інстанції - Книш А. В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.,

за участю секретаря - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 28 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Кредобанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Публічне акціонерне товариство «Фідобанк» про визнання недійсним кредитного договору, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2018 року позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом, обгрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що між нею та ПАТ «Фідобанк», правонаступником якого став відповідач, було укладено вищезазначений кредитний договір. Відповідно до п.1. кредитного договору банк надає позичальнику кредит в сумі 48500 грн., термін повернення якого до 12 вересня 2016 року, розмір процентної ставки становить 0,0001% річних, а комісія за обслуговування кредиту становить 2,9%. Зазначала, що у детальному розписі загальної вартості платежів та визначення сукупної вартості кредиту і реальної процентної ставки зазначено розмір процентів за користування кредитом, який складає 0%, розмір процентів за обслуговування кредитної заборгованості, який складає 0%, розмір платежів на користь банку та користь третіх осіб, який також складає 0%. У кредитному договорі, як зазначає позивач, відсутні будь-які посилання на реальну процентну ставку та абсолютне значення подорожчання кредиту, тобто в кредитному договорі та додатку №1 до кредитного договору значення процентної ставки кредиту відрізняються. Неможливо визначити точний процент по кредитному договору, також не зрозуміло з чого складається комісія за обслуговування кредиту - 2,9%. Такі порушення є несправедливими для позивача, оскільки не можуть бути усвідомленими, самостійно визначеними та встановленими. Відповідно до висновку експертного дослідження реальна ставка за укладеним договором складає 69,71%, а розмір абсолютного подорожчання кредиту 50634 грн. Вважає, що при укладенні договору банк допустив порушення її прав як споживача фінансових послуг. Таке приховування об`єктивної інформації щодо кінцевої сукупної вартості кредиту позивач вважає введенням її в оману.

Зважаючи на викладене вище, позивач просила суд визнати договір про надання споживчого кредиту №901239 від 13 вересня 2013 року, укладеного між позивачем та ПАТ «Фідобанк», правонаступником якого є відповідач, недійсним з моменту укладення кредитного договору, а також застосувати наслідки недійсності правочину, а саме зобов`язати відповідача повернути усі грошові кошти, що сплачені позивачем на погашення заборгованості за даним договором.

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 28 травня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржуване рішення суду, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та на неправильне застосування норм матеріального права.

Учасники справи своїм правом щодо подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не скористались.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 13 вересня 2013 року між позивачем та ПАТ «Фідобанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту №901239, відповідно до умов якого банк надає позичальнику кредит в сумі 48500 грн, термін повернення якого до 12 вересня 2016 року, розмір процентної ставки за користування кредитом становить 0,0001% річних, комісія за обслуговування кредиту становить 2,9%.

10 серпня 2018 року ПАТ «Фідобанк» та відповідач уклали договір відступлення прав вимоги, відповідно до якого останній набуває права вимоги банку до позичальників зазначених у Додатку №1 до цього договору.

Згідно з Додатком №1 до даного договору, боржником за кредитним договором з фізичною особою № НОМЕР_1 від 13 вересня 2013 року зазначено позивача.

Позивач сплачувала грошові кошти на рахунок погашення боргу, однак станом на 07 листопада 2018 року має заборгованість за кредитом у розмірі 57953,06 грн.

Висновком експертного дослідження №17/11.3/16 від 30 листопада 2017 року встановлено, що за договором про надання споживчого кредиту №901239 від 13 вересня 2013 року реальна відсоткова ставка складає 69,71%, а розмір абсолютного здорожчання кредиту - 50634 грн, а складовими кредитної заборгованості є заборгованість за тілом кредиту та за комісією за обслуговування кредиту; в обсязі наданих на дослідження документів експерту не надається за можливе визначити, якою є заборгованість позивача перед ПАТ «Фідобанк» за договором про надання споживчого кредиту №901239 від 13 вересня 2013 року з урахуванням наданих квитанцій та за умови надання кредиту у розмірі 48500 грн.

Судом встановлено, що на час укладення договору про надання споживчого кредиту позивач була ознайомлена з його змістом і наслідками порушення зобов`язань за цим договором, що підтверджується її підписами на кожній його сторінці та додатком до нього. Належність підпису позивачу нею не оспорювалася.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позову, зокрема, з того що, підписавши оспорюваний договір з додатками до нього, а також додаткову угоду до кредитного договору, позивач тим самим підтвердила, що ознайомлена у письмовій формі з умовами надання кредиту. Висновок експертного дослідження №17/11.3/16 від 30 листопада 2017 року судом не взято до уваги, оскільки експертом не були досліджені усі матеріали кредитної справи, а тому такий висновок експертного дослідження є передчасним. Інших обставин, які свідчать про наявність з боку банку неправомірних дій під час укладення кредитного договору, суд не встановив.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що у кредитному договорі та Додатку № 1 до кредитного договору відсутні будь-які посилання на реальну процентну ставку та абсолютне значення подорожчання кредиту; неможливо визначити точний процент по кредитному договору, що є істотною умовою для договорів даного виду, не визначено суми платежів для погашення кредитної заборгованості по тілу кредиту; не зрозуміло з чого складається комісія за обслуговування кредиту, яка дорівнює 2,9%, та які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. Апелянт вважає, що такі порушення є несправедливими для позивача, оскільки не можуть бути усвідомленими, самостійно визначеними та встановленими. Посилається на експертне дослідження № 17/11.3/16 від 30.11.2017 року, відповідно до якого реальна процентна ставка дорівнює 69,71%, яка значно вище наведеної відсоткової ставки Банком у загальних умовах кредитування за кредитним договором.

Однак, колегія суддів не погоджується з такими доводами апелянта, з наступних підстав.

Статтею 203 Цивільного Кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

ОСОБА_1 є дієздатною особою, яка в повній мірі має можливість усвідомлювати свої дії та керувати ними, розуміти наслідки вчинення певних дій та можливість відмовитись від вчинення таких дій, що будуть суперечити її інтересам.

Підписанням кредитного договору та додаткової угоди до кредитного договору, апелянт підтвердила свою згоду із запропонованими умовами кредитного договору, що свідчить про її вільне волевиявлення, спрямоване на укладення договору саме на тих умовах, що визначені в Договорі. Укладення договору відбулося відповідно до чинного законодавства та без будь- яких перешкод з боку відповідача.

Також, колегія судів звертає увагу на те, що 13 вересня 2013 року позивач добровільно звернулась до банку за отриманням споживчого кредиту №901239, відповідно до умов якого банк надає позичальнику кредит в сумі 48500 грн, термін повернення якого до 12 вересня 2016 року, розмір процентної ставки за користування кредитом становить 0,0001% річних, комісія за обслуговування кредиту становить 2,9%. Можливість детально ознайомитися з умовами кредитного договору була надана. Позивач мала право відмовитись від підписання кредитного договору, якщо, як вона вважає, умови договору містять несправедливі умови або були інші підстави, які змусили її засумніватись в законності договору, однак цього не зробила.

Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду договору, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 Цивільно-процесуального кодексу України. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до правової позиції ВСУ (справа N 6-1341цс15) Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Однак, з огляду на наявні докази виконання відповідачем обов`язку щодо надання позивачу інформації про умови отримання кредиту, правові підстави для визнання кредитного договору недійсним відсутні. Позивач була наділена необхідним обсягом цивільної дієздатності, волевиявлення було вільним, направлене на настання наслідків, передбачених спірним кредитним договором, укладено відповідно до норм чинного законодавства.

Колегія суддів звертає увагу, що позивач ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не надала жодного належного та допустимого доказу на підтвердження факту недійсності правочину в цілому.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 625 ЦК України прямо вказує, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Договір є обов`язковим для виконання сторонами, оскільки це прямо передбачено статтею 629 ЦК України. Посилання позивача в якості підстави для визнання договору недійсними є загальними, невизначеними та недоведеними.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції обгрунтовано ухвалив рішення в межах заявлених вимог і на підставі доказів, наданих позивачем.

Безпідставними є посилання апелянта на експертне дослідження № 17/11.3/16 від 30.11.2017 року, оскільки експертом не були досліджені усі матеріали кредитної справи, а лише договір про надання споживчого кредиту; детальний розпис загальної вартості платежів та визначення сукупної вартості кредиту і реальної процентної ставки та графік погашення заборгованості; заява про прийняття пропозиції ПАТ «Фідобанк» укласти Договір комплексного банківського обслуговування та квитанції в рахунок погашення заборгованості. Однак сам експерт в своєму висновку зазначає, що йому не були на дослідження надані: документи про встановлення або сплату клієнтом платежів за супутні послуги на користь третіх осіб, а тому для обчислення розміру реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту розмір цих платежів ним прийнятий за 0,00 (а.с.30); банківські документи, які відображають нарахування кредитної заборгованості за її складовими (а.с.31), а тому такий висновок експертного дослідження є передчасним.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 28 травня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова