Справа №521/9056/20
Провадження №2-з/521/142/20
УХВАЛА

про забезпечення позову

18.06.2020 року м. Одеса

Суддя Малиновського районного суду міста Одеси Леонов О.С., розглянувши матеріали заяви про забезпечення позову ОСОБА_1 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, шляхом накладення арешту на майно, -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2020 року до Малиновського районного суду звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 в якому просить суд здійснити розподіл спільної сумісної власності подружжя у рівних частках по 1/2 частини кожному.

Згідно з вимогами Положення про автоматизовану систему документообігу суду, що затверджується Радою суддів України за погодженням з Державною судовою адміністрацією України визначення судді щодо розгляду цієї справи було здійснено 10.06.2020 року відповідно до автоматизованої системи документообігу суду, справу передано судді 11.06.2020 року.

Судом встановлено, що даний спір виник з приводу нерухомого майна: квартири за адресою: АДРЕСА_1 , квартири за адресою: АДРЕСА_2 місця АДРЕСА_3 , що територіально знаходиться у Малиновському районі м. Одеси, та автомобіля марки Toyota Venza, 2012 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , а тому справа відноситься до виключної підсудності Малиновського районного суду м. Одеси.

17.06.2020 року ухвалою судді Малиновського районного суду м. Одеси Леонова О.С. відкрито провадження за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Крім того, 16.06.2020 року позивачкою було подано до суду заяву про забезпечення позову, в якій ОСОБА_1 просить суд забезпечити позов шляхом накладення арешту на спірне майно.

В обґрунтування заяви позивачка зазначила, що підставною позову є те, що з січня 2005 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , знаходились фактично у сімейних (шлюбних) відносинах. у 2009 році сторони вирішили офіційно зареєструвати стосунки. 18.09.2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб Першим Малиновським ВРАЦС Одеського МУЮ, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №710, що підтверджується свідоцтвом про шлюб.

За час перебування у шлюбі сторонами було набуто право власності на наступне майно:

- квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 48,0 кв.м, житловою 30,3 кв.м. на підставі договору купівлі-продажу квартири від 26.10.2006 року, вартістю 318 150 (триста вісімнадцять тисяч сто п`ятдесят) грн., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Горлач Т.Г., зареєстрованого в реєстрі за № 2157 (позивачкою зазначається, що оригінал правоустановчого документу знаходиться у ОСОБА_2 );

- квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 107.5 кв.м.. житловою площею 54.8 кв.м.. реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, вартістю 738 815,00 (сімсот тридцять вісім тисяч вісімсот п`ятнадцять) грн., на підставі договору про інвестування серія та номер НОМЕР_2 . укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Ліберті Л» від 29.03.2013 року (позивачкою зазначається, що оригінал правоустановчого документу знаходиться у ОСОБА_2 );

- парко-місце № НОМЕР_3 загальною площею 15,5 кв.м. у приміщенні паркінгу за адресою: АДРЕСА_4 вартістю 270 000 (двісті сімдесят тисяч) грн., на підставі договору про інвестування серія та номер 85ЧП від 29.03.2013 року, укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «Ліберті Л» (позивачкою зазначається, що оригінал правоустановчого документу знаходиться у ОСОБА_2 );

- автомобіль марки Toyota Venza, 2012 року випуску, білого кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 , вартістю 540 000 (п`ятсот сорок тисяч) грн., що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу (позивачкою зазначається, що оригінал правоустановчого документу знаходиться у ОСОБА_2 ).

Вказані обставини також підтверджуються інформаційними довідками з державного реєстру речових прав на нерухоме майно копії яких додано до позовних матеріалів.

Також, ОСОБА_1 зазначила, що відповідач намагається переоформити право власності на спірне сумісне майно подружжя та провести його відчуження (перереєстрацію), що може ускладнити або унеможливити виконання рішення суду в майбутньому, що стало підставою для звернення до суду з заявою про забезпечення позову.

При цьому позивачка вважає, що відсутні законні підстави для вжиття заходів зустрічного забезпечення позову.

В результаті вивчення матеріалів позовної заяви та заяви про забезпечення позову суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується шляхом накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

При розгляді заяви про забезпечення позову, суд враховує практику Європейського суду з прав людини. Так, згідно п. 43 Рішення по справі «Шмалько проти України» право на суд одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову, може призвести до утруднення виконання рішення суду, а відтак й до порушення права особи на до доступ до правосуддя, в аспекті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім того, відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові № 6-605 цс16 від 25.05.2016 року, винесеної за результатами перегляду рішення Апеляційного суду м. Києва та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Разом з тим, суд враховує, що заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Відповідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS N 005 та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS N 005, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. При чому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004усправі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до ч.ч.1,2ст.149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому при виконанні такого рішення.

При розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчиться, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою з`явою, позовним вимогам.

Отже, забезпечення позову по суті-це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Задовольняючи частково заяву про забезпечення позову, суд виходить із співмірності заходів забезпечення позову заявленим позовним вимогам і відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам, та, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , було придбано сторонами, у період фактичних сімейних (шлюбних) відносин, за грошові кошти, які були отримані за Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 26.10.2006 року та за Договором про надання споживчого кредиту № 0/2 від 26.10.2006 року, укладених ОСОБА_2 з Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк».

26.10.2006 року ОСОБА_2 з Банком було укладено іпотечний договір на забезпечення в повному обсязі виконання усіх грошових зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 26.10.2006 року.

В позовній заяві зазначено, що кредитні кошти, що були отримані за вищевказаними кредитними договорами, на придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1 . було повернуто Банку, за сумісні кошти сторін у період шлюбних правовідносин.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 209540118 від 20.05.2020 року власником спірної квартири є відповідач ОСОБА_2 . Відомості у державному реєстрі іпотек та реєстрі заборон відсутні.

За час фактичних шлюбних відносин та шлюбу позивачкою сумісно з відповідачем, внаслідок спільних трудових та грошових затрат, було реконструйовано та відремонтовано придбану ними квартиру, яка істотно збільшилась у своїй вартості.

Вказані обставини підтверджуються висновком експерта (спеціаліста) №27-05/2020. складеного 27.05.2020 року спеціалістом ОСОБА_3 який має кваліфікацію експерта МРРБЖКГУ (сертифікат серія НОМЕР_4 ), архітектора з розроблення містобудівної документації (сертифікат серія НОМЕР_5 ) та інженера з інвентаризації нерухомого майна (сертифікат серія НОМЕР_6 ), у відповідності до якого вартість реконструкції та капітального ремонту квартири АДРЕСА_5 . відповідно до кошторисного розрахунку складає 320 278 (триста двадцять тисяч двісті сімдесят вісім) гривень.(копія додається, оригінал знаходиться у мене).

З наведеного видно, що між сторонами дійсно існує спір, зокрема щодо поділу спільного майна.

Спосіб забезпечення позову, обраний заявником, є співмірним із заявленими позовними вимогами, а заява містить достатньо обґрунтовані припущення про те, що невжиття заходів забезпечення позову може у майбутньому утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду.

При цьому, невжиття вказаних заходів забезпечення позову до вирішення справи по суті і набрання законної сили судовим рішенням може істотно ускладнити в разі задоволення позовних вимог ефективний захист поновлення порушених прав або інтересів, за захистом яких позивач звернулася до суду.

Враховуючи принцип співмірності заходів забезпечення позову із заявленими позовними вимогами та з огляду на те, що між сторонами по справі виник спір щодо захисту права власності, яке за певних умов може бути порушено в результаті перереєстрації відповідачем спірного майна та як наслідок можливо передчасно позбавить позивача права власності на спірне майно з урахуванням обсягу заявлених позовних вимог, суд вважає доцільним накласти арешт на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 ; накласти арешт на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 ; накласти арешт на 1/2 частину квартири АДРЕСА_6 місця АДРЕСА_3 , та враховуючи неподільність автомобіля, як об`єкта цивільного обороту, накласти арешт автомобіля марки Toyota Venza, 2012 року випуску, державний номер НОМЕР_1 до набрання законної сили рішення у цій справі по суті.

Як передбачено положеннями частини 7 статті 153 ЦПК України, в ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання, а також вирішує питання зустрічного забезпечення.

Відповідно до вимог ст.153 ЦПК України заходи забезпечення позову розглядаються судом у відсутність сторін, без повідомлення учасників справи.

Під час розгляду заяви суд не встановив виняткових випадків, коли надані заявником докази були недостатні для розгляду заяви про забезпечення позову без виклику сторін. Заходи зустрічного забезпечення позову у вказаній справі не підлягають застосуванню, оскільки підстави, зазначені в ч.3 ст.154 ЦПК України відносно позивача відсутні.

Керуючись ст. ст. 149, 150 ЦПК України, суддя

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити частково.

Накласти арешт на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 48,0 кв.м, житловою 30,3 кв.м., власник ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_7 , на підставі договору купівлі-продажу квартири від 26.10.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Горлач Т.Г., зареєстрованого в реєстрі за № 2157;

Накласти арешт на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 107.5 кв.м.. житловою площею 54.8 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, власник ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_7 ;

Накласти арешт на 1/2 частину парко-місця № НОМЕР_3 , загальною площею 15,5 кв.м. у приміщенні паркінгу за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, власник ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_7 ;

Накласти арешт автомобіля марки Toyota Venza, 2012 року випуску, білого кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 , власник ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_7 .

В іншій частині заяви відмовлено.

Зустріне забезпечення не застосовується.

Ухвала про забезпечення позову підлягає негайному виконанню в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Копію ухвали суду направити, Управлінню державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради для виконання в частині нерухомого майна, до Регіонального Сервісного центру МВС в Одеській області для виконання в частині автомобіля, відповідачу та іншим учасникам справи для відома.

Ухвалу може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подання протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення даної ухвали апеляційної скарги. Подача апеляційної скарги не зупиняє виконання даної ухвали, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Суддя: О.С. Леонов

18.06.20