Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2020 року м.Волноваха

Волноваський районний суд Донецької області в складі: головуючої судді ПИСАНЕЦЬ Н.В.

при секретарі Гуровій Л.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання угоди дійсною та визнання права власності -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 16 вересня 2019 року звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , посилаючись на наступні обставини.

Між нею та відповідачкою у жовтні 2017р. відбувся усний договір купівлі-продажу 2/3 частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами АДРЕСА_1 , згідно умов якого, вона ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 , у рахунок сплати вартості частини будинку, обумовлену між ними суму грошових коштів, а остання отримала їх та надала ОСОБА_1 правову та технічну документацію на вказаний житловий будинок. При цьому, вони домовились про нотаріальне оформлення договору, однак, відповідач у подальшому, ухилялась від його укладання, мотивуючи постійною зайнятістю. Враховуючи наведене, позивач вважає себе власником спірного будинку, оскільки відбулась передача грошових коштів та відповідної документації на будинок, її сім`я вже тривалий час мешкає у будинку, однак оформити нотаріально своє право вона не взмозі, у зв`язку із чим просить суд визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами АДРЕСА_1 та визнати за нею ОСОБА_1 право власності на цей будинок.

Будучи належним чином сповіщеною про час та дату розгляду справи у судовому засіданні, позивач ОСОБА_1 до зали суду не з`явилась.

Відповідач ОСОБА_2 , будучи належним чином сповіщеною про час та дату розгляду справи, до зали суду не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності та визнання позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсягу.

Дослідивши надані докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню у повному обсягу з наступних підстав.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.ст.81 ЦПК України кожна із сторін зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір.

Відповідно до ст. 263 ч.5 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Так, у судовому засіданні встановлено, що у жовтні 2017р. відбувся усний договір купівлі-продажу 2/3 частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами АДРЕСА_1 , згідно умов якого, вона ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 , у рахунок сплати вартості частини будинку, обумовлену між ними суму грошових коштів, а остання отримала їх та надала ОСОБА_1 правову та технічну документацію на вказаний житловий будинок.

Сторонами визнається факт передачі позивачем на виконання умов договору обумовленої між ними грошової суми.

Згідно ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як зазначено у ч.1.ст.635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Вимогами ст.. 657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до вимог ст.220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Однак, у даному випадку, між сторонами взагалі не було укладено будь-якого договору купівлі-продажу спірного будинку у письмовій формі, а також вимоги перед судом щодо визнання дійсним попереднього договору купівлі-продажу, у зв`язку із відсутністю його нотаріального посвідчення, не ставляться.

Натомість, позивач просить суд визнати за нею право власності на будинок за адресою: АДРЕСА_1 , враховуючи усну угоду між ними та розписку відповідача, мотивуючи власним тлумаченням укладеного зобов`язання та фактом передачі нею грошових коштів та технічної документації на будинок відповідачу.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За правилами ст.392 ЦК України, позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Таким чином, ураховуючи, що відповідно до ст.328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон повязує виникнення в особи субєктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи у який передбачений законом спосіб позивач набув права власності на спірний обєкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому ст.392 ЦК України.

Отже, оскільки за правилами ст.392 ЦК України, позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності, а позивач ОСОБА_1 , на час розгляду справи у суді, не надала доказів, що є власником спірного майна (у встановленому законом порядку не зареєструвала за собою право власності на нерухоме майно), то позовні вимоги про визнання за останнєю права власності на спірне нерухоме майно на підставі положень ст.392 ЦК України задоволенню не підлягають.

Керуючись вимогами ст.ст. 13,81,263 ЦПК України,ст..ст. 328, 392, 525, 220, 626, 635 ЦК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 за необґрунтованістю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Донецького апеляційного суду, через суд першої інстанції, шляхом подачі апеляційної скарги в 30 денний строк з дня проголошення судового рішення.

Суддя: Н.В.Писанець