Справа № 346/3969/19
Провадження № 2/346/244/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2020 р.м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області

у складі головуючого судді Калинюка О.П.

з участю секретаря Бойко В.С.

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування інфляційних витрат і процентів за користування коштами,-

в с т а н о в и в:

свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що рішенням Коломийського міськрайонного суду від 12.05.2010 року у цивільній справі № 2-97/2010 з відповідача стягнуто на користь ОСОБА_4 3 000 грн. заборгованості за договором позики, 1 000 грн. відшкодування моральної шкоди та 4 176 грн. відсотків за користування коштами.

ОСОБА_4 померла і її правонаступником у виконавчому провадженні з примусового виконання даного рішення є позивач.

Рішення суду на час звернення з позовом (16.08.2019 року) не виконано, боржник ухиляється від його виконання, чим завдав позивачу значних збитків. Крім того, він змінив своє прізвище « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 » та з метою уникнення розрахунку за борги не реєструє право власності на належне йому нерухоме майно у встановленому законом порядку. Тому позивач просить стягнути з відповідача 3 % річних від основної суми заборгованості (сума заборгованості складає 7 257 грн.) що за період з 01.12.2010 року по 16.08.2019 року складає 1 892,60 грн., а також інфляційні витрати за цей період 8 853,54 грн.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з підстав, вказаних у позовній заяві. Твердження відповідача на застосування строку позовної давності він вважає безпідставними, оскільки позивачем при зверненні до суду строк позовної давності не пропущено, так триває примусове виконання зазначеного судового рішення.

Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, за адресою зареєстрованого у встановленому законом порядку місця проживання відповідача. 03.01.2020 року він подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позовні вимоги визнає частково. Посилаючись на положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, відповідач зазначає, що кредитор має право вимагати відшкодування інфляційних збитків, 3-х відсотків річних та пені з моменту виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Вказане рішення суду набрало законної сили 25.11.2010 року. Тому вимоги щодо відшкодування інфляційних витрат та трьох відсотків річних з 01.02.2010 року відповідач вважає необґрунтованими, оскільки ці платежі повинні бути стягнуті за останні три роки, тобто за період з 16.08.2016 року по 16.08.2019 року, а їх сума згідно з розрахунком повинна становити: 653,50 грн. 3-х процентів річних; 2 731,11 грн. інфляційних збитків. В решті позовних вимог відповідач просить відмовити в зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Суд, з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які досліджені в судовому засіданні, заслухавши пояснення представника позивача, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що рішенням Коломийського міськрайонного суду від 12.05.2010 року у цивільній справі № 2-97/2010 з відповідача стягнуто на користь ОСОБА_4 3 000 грн. боргу за договором позики, 1 000 грн. відшкодування моральної шкоди та 4 176 грн. відсотків за цим договором (а.с. 4).

На виконання вказаного рішення суду Коломийським міськрайонним судом 07.02.2011 року видано виконавчі листи та звернуто їх до примусового виконання (а.с. 5-8).

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 05.10.2015 року у зв`язку зі смертю стягувача замінено сторону виконавчого провадження ОСОБА_4 на її правонаступника ОСОБА_7 (а.с. 13). Остання, як вбачається з долученого до матеріалів справи свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_1 від 24.01.2017 року, 24.01.2017 року змінила прізвище « ОСОБА_8 » на « ОСОБА_2 » (а.с. 11).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як вбачається із інформації, наданої в.о. начальника Коломийського МР ВДВС Федьківим В.Б. 16.08.2019 року № 2494, виконавчі листи № 2-97 від 12.05.2010 року про стягнення з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_8 (змінила прізвище на ОСОБА_2 ) 3 000 грн. боргу; 4 176 грн. відсотків за договором позики; 51 грн. сплаченого державного мита та 30 грн. оплачених витрат знаходяться на примусовому виконанні у Коломийському МВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області з 28.05.2019 року. Станом на 16.08.2019 року заборгованість не погашено (а.с. 9).

Згідно ч.1 ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Частиною 1 статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 2 ст.625 Цивільного кодексу України, встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачені статтею 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання, і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Ухвалення рішення суду про стягнення грошової суми за договором позики за змістом частини третьої статті 1049 ЦК України не припиняє обов`язку позичальника сплати суми, передбаченої статтею 625 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Правовий аналіз положень ст.ст. 526, 599, 611, 625 ЦК дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за Договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього Договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за час прострочення.

16 травня 2018 року Велика Палата Верховного Суду, розглядаючи справу № 686/21962/15-ц щодо можливості нарахування 3% річних та інфляційних витрат на грошове зобов`язання, пов`язане із довготривалим невиконанням рішення суду, вважала за необхідне відступити від попередніх висновків Верховного Суду України щодо вказаних правовідносин та погодилась із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 року у справі № 910/10156/17 щодо можливості застосування положень статті 625 Цивільного кодексу України до будь-яких грошових зобов`язань незалежно від підстав виникнення.

Велика Палата Верховного Суду вказала, що у статті 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

На підставі наведеного, відповідно до ст. 625 ЦК України та правової позиції Великої Палати Верховного Суду, що викладена в постанові від 11 квітня 2018 року в справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18), позивач обґрунтовано вимагає стягнення інфляційного нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання і трьох процентів річних, оскільки це є відшкодуванням матеріальних витрат позивача від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та компенсація (плата) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами.

Разом із тим, главою 19 ЦК визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК).

Перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст.253 ЦК).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК).

Таким чином, зважаючи на вищенаведене, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, враховуючи встановлений законом трирічний строк позовної давності. Твердження відповідача у відзиві на позовну заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності суд розглядає саме як заяву про їх застосування. При цьому суд враховує, що представник позивача не заперечив здійсненого відповідачем розрахунку спірних сум в межах строку позовної давності, тобто з 16.08.2016 року.

Судовий збір слід присудити з відповідача в дохід держави пропорційно до розміру задоволеної частини позовних вимог, враховуючи, що позивач звільнена від сплати такого платежу.

На підставі ст.ст. 599, 625, 1048 - 1050 ЦК України, керуючись ст.ст. 61, 213, 215, 224-226 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жительки АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 , 653 (шістсот п`ятдесят три) гривні 50 копійок як трьох відсотків річних та 2 731 (дві тисячі сімсот тридцять одну) гривню інфляційних витрат за прострочення виконання зобов`язання, яке виникло на підставі рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 12.05.2010 року, ухваленого в справі № 2-97/2010.

В решті позову відмовити у зв`язку із пропуском строку позовної давності.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , судовий збір в сумі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок на користь держави на рахунок: отримувач коштів ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106, код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37993783, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача: UA0026001, код класифікації доходів бюджету 22030106.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана особами, які беруть участь у справі, до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 02.03.2020 року.

Суддя Калинюк О. П.