ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2020 року

м. Харків

справа № 629/4511/16-ц

провадження № 22-ц/818/1500/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів Котелевець А.В., Піддубний Р.М.,

за участю секретаря судового засідання Сидорчук М.О.,

сторони справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі Головне управління Дежгеокадастру у Харківській області, Лозівська районна державна адміністрація Харківської області, Надеждівська сільська рада Лозівського району Харківської області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Ремінного Вадима Івановича, який діє в інтересах Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 21 листопада 2017 року, ухвалене у складі судді Смірнової Н.А., -

УСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, у якому просив визнати за ним право власності на земельну частку (пай) розміром 9,8 га у резервному фонді земель Надеждівської сільської ради Лозівського району Харківської області.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 з 15 вересня 1987 року по 17 квітня 1996 року був членом колективного господарства (надалі КСП) імені Пархоменко Лозівського району Харківської області. 17 квітня 1996 року він переведений з КСП ім. Пархоменко в Управління магістральних газопроводів. У лютому 2016 року позивач дізнався, що він має право на земельну частку (пай), оскільки значиться у списку громадян членів КСП ім. Пархоменко, який є додатком до Державного акту на право колективної власності на землю серії ХР-20-00-000519.

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 21 листопада 2017 року позов ОСОБА_1 задоволений. Поновлено ОСОБА_1 строк позовної давності, визнано за ОСОБА_1 право на земельну частку (пай) КСП ім. Пархоменко на території Надеждівської сільської ради Лозівського району Харківської області площею 9,8 умовних кадастрових гектарів у резервному фонді земель Надеждівської сільської ради Лозівського району Харківської області (т.1 а.с. 219-223).

Судове рішення мотивоване тим, що позивачем надані належні та допустимі докази на підтвердження того, що в списках, сформованих у додатках до державного акту на право колективної власності на землю від 15 грудня 1996 року, він значиться за № 24. Проте земельна частка (пай) йому в натурі на місцевості не виділена, що є порушенням його конституційних прав.

В апеляційній скарзі Ремінний ОСОБА_2 , який діє в інтересах Головного управління (надалі ГУ) Держгеокадастру у Харківській області, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову (т.1 а.с. 235-240).

Апеляційна скарга мотивована тим, що законодавством встановлена спеціальна процедура передачі земельних ділянок у власність та користування громадянам та визначені органи, які уповноважені передавати землі у власність чи користування. Позивачем не надано доказів на підтвердження подачі до Надеждівської сільської ради або до Лозівської районної державної адміністрації заяви про виділення належної йому земельної частки (паю) у натурі (на місцевості). Суд безпідставно поновив позивачу строк позовної давності та вийшов за межі позовних вимог, визнавши за позивачем право на земельну частку (пай), в той час як останній просив визнати за ним право на земельну ділянку. Крім того, за інформацією, наданою листом Управління Держгеокадастру у Лозівському районі Харківської області від 13 лютого 2017 року, станом на 1 січня 2016 року вільні земельні ділянки запасу або державного резервного фонду на території Надеждівської сільської ради Лозівського району Харківської області не обліковуються. Суд ухвалив рішення, виконання якого за відсутності земель резервного фонду, не можливе.

У відзиві ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін (т.2 а.с. 40-43). Посилається на те, що суд увалив законне та обґрунтоване рішення. Доводи апеляційної скарги спростовуються тим, що в матеріалах справи є належні та допустимі докази про внесення ОСОБА_1 до списку громадян - членів КСП ім. Пархоменко на час видачі останньому державного акту про право власності на землю. В судовому засіданні доведено, що в супереч закону комісія з приватизації в КСП ім. Пархоменко та сільській раді не створювалася, списки громадян, які мають право на приватизацію, не оголошувалися, жодних роз`яснень стосовно порядку паювання землі, строків не надавалось. Зазначене свідчить, що посадові особи відповідачів не діяли на підставах, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Оскілки ОСОБА_1 звільнився з КСП ім. Пархоменко за переводом на іншу роботу, він помилково вважав, що паювання земель КСП відбулося пізніше, ніж це сталося в дійсності, та він не має право на земельну частку (пай). Про те, що він включений до списків громадян, які мають право на земельну частку (пай), він дізнався лише в лютому 2016 року. Тому в силу положень ст. 261 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) не пропустив строк для звернення до суду за захистом порушеного права.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 21 березня 2018 року апеляційну скаргу ГУ Держгеокадастру у Харківській області задоволено. Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 21 листопада 2017 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено (т.2 а.с. 60-62). Суд виходив з того, що КСП ім. Пархоменко як юридична особа ліквідоване, однак у нього є правонаступник. Правонаступник господарства до участі у справі не притягнутий, тобто у справі № 629/4511/16-ц відсутні всі належні відповідачі.

Постановою Верховного Суду від 18 грудня 2019 року касаційна скарга ОСОБА_1 задоволена частково. Постанову Апеляційного суду Харківської області від 21 березня 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т.2 а.с. 140-144).

Судове рішення мотивоване тим, що суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки доводам апеляційної скарги ГУ Дежргеокадастру у Харківській області, дійшов передчасного висновку про неналежний склад учасників справи.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з такого.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України, в редакції, чинній на момент ухвалення рішення суду, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з положеннями статті 57 ЦПК України, в редакції, чинній на момент ухвалення рішення суду від 21 листопада 2017 року, доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України, в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного судового рішення, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Аналогічні положення містить стаття 81 чинного ЦПК України.

Як установлено судом і підтверджується матеріалами справи, з 15 вересня 1987 року по 17 квітня 1996 року ОСОБА_1 працював у колгоспі ім. Пархоменко Лозівського району Харківської області на посаді слюсаря ГРС. Сімнадцятого квітня 1996 року він був звільнений по переведенню до управління магістральних газопроводів, що підтверджується даними копії трудової книжки серія НОМЕР_1 (т.1 а.с. 3 4).

Згідно з архівною довідкою Архівного відділу Лозівської районної державної адміністрації Харківської області за 01-40 від 03.03.2016 на загальних зборів колгоспників та засідань правління колгоспу 22 червня 1990 року ( протокол № 6) ОСОБА_1 був прийнятий у члени колгоспу імені «Пархоменко» с. Надеждівка Надеждівської сільської ради Лозівського району Харківської області, а 11 травня 1996 року він був звільнений з колгоспу у зв`язку із переводом на роботу на Патютинський п/пл у якості оператора Миролюбівській ГРС (т.1 а.с. 5).

15.12.1996 КСП ім. Пархоменко Лозівського району Харківської області отримало державний акт на право колективної власності на землю по серії ХР-20-00-000519. Розмір земельної частки (паю) по КСП складає 9,8 умовних кадастрових гектарах. В додатку 1 до зазначеного державного акту «Список громадян членів КСП» за № 24 значиться ОСОБА_1 ( т.1 а.с. 7 11).

Відповідно до довідки Управління Держгеокадастру у Лозівському районі Харківської області № 29-20.04-0.4-3804/2-16 від 25.11.2016 сертифікат на право на земельну частку (пай) ОСОБА_1 не видавався ( т. 1 а.с. 31).

Будь які дані про виключення ОСОБА_1 із членів КСП на час набуття останнім права власності на земельну ділянку відсутні.

Пунктом 1 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» (надалі Указ № 720/95) встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства.

Відповідно до п. 2 Указу № 720/95 право на частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишилися членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю.

Згідно з положеннями ч. ч. 9, 10 ст. 5 Земельного кодексу України (надалі ЗК України) 1990 року кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу.

Частинами 6, 7 ст. 6 ЗК України 1990 року передбачено, що при обчисленні розміру середньої земельної частки, що обчислюється сільською, селищною, міською Радою народних депутатів враховуються сільськогосподарські угіддя (у тому числі рілля), якими користуються підприємства, установи, організації та громадяни у межах території даної Ради, крім тих підприємств, установ і організацій, землі яких не підлягають приватизації.

Загальний розмір обчисленої площі поділяється на кількість осіб, які працюють у сільському господарстві, пенсіонерів, які раніше працювали у сільському господарстві і проживають у сільській місцевості, а також осіб, зайнятих у соціальній сфері на селі.

Частина друга статті 23 ЗК України 1990 року визначала, що державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян.

Згідно з пунктом 17 Перехідних положень ЗК України від 25 жовтня 2001 року сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» визначено, що сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акту про право власності на землю. Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акту, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай).

При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України № 720/95 має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність.

Враховуючи викладене вище, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 був членом КСП ім. Пархоменко Лозівського району Харківської області, тому має право на земельну частку (пай) із земель резервного фонду Надеждівської сільської радиЛозівського району Харківської області. Проте судова колегія не може погодитися з висновком суду про наявність підстав для поновлення строку позовної давності на захист порушеного права ОСОБА_1

Паювання земель КСП мало місце в 1996 році (державний акт про на право колективної власності на землю було видано 15 грудня 1996), тобто спірні правовідносини виникли у той період, коли був чинним ЦК Української РСР у редакції 1963 року (надалі ЦК УРСР).

Згідно ст.71 ЦК УРСР в редакції 1963 року загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Позовна давність установлюється у законі із метою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, до поважних причин пропуску строку позовної давності мають бути віднесені обставини, що виникли незалежно від волі особи, яка мала право відповідної вимоги та об`єктивно унеможливили звернення цієї особи за судовим захистом у період дії строку позовної давності.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення ЄСПЛ від 20 вересня 2011 року у справі «Юкос проти Росії», пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Таким чином, позовна давність за вимогами про визнання права на земельну частку (пай) повинна обчислюватися з часу виготовлення державного акту на право колективної власності на землю: з 15 грудня 1996 року, що зумовлювало можливість позивача ознайомитися зі змістом зазначеного акту та додатком до нього.

Представник ГУДержгеокадастру у Харківській області в запереченнях на позовну заяву просив застосувати передбачені законом наслідки спливу позовної давності (т.1 а.с. 84 - 87).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Оскільки відповідно до п.6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в редакції 2003 року) правила про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ЦК УРСР в редакції 1963 року.

Колегія суддів уважає, що в ОСОБА_1 була об`єктивна можливість дізнатися про своє порушене право, оскільки ст. 76 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав. Відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушене право, покладається на позивача. В супереч вимог ст. 60 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи в суді першої інстанції), ст.ст. 12, 81 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції) ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів того , що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Допитані в судовому засіданні свідки підтвердили той факт, що позивач не знав про включення його до списків осіб, які мають право на отримання земельної частки (паю). Проте зазначене не позбавляло його можливості довідатися про це шляхом звернення до органів управління КСП (в тому числі, його правонаступника - приватного орендного сільськогосподарського підприємства «Надія», що припинило свою діяльність 04.07.2006 (т. 2 а.с. 117)), сільської ради або місцевої державної адміністрації.

Судова колегія вважає, що позивач - член КСП повинен була цікавитися підставою користування КСП та його правонаступником земельною ділянкою, знати про стан своїх майнових прав.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги щодо відсутності у суду підстав для поновлення строку позовної давності знайшли своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги.

Суд правильно встановив характер спірних правовідносин, застосував до них належні норми матеріального права та обґрунтовано вважав, що право ОСОБА_1 на отримання земельної частки (паю) порушене, проте помилково поновив позивачу строк позовної давності для захисту зазначеного права.

Відповідно до ст.80 ЦК УРСР в редакції 1963 року сплив строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Отже, порушене право ОСОБА_1 не підлягає захисту у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Враховуючи викладене, апеляційну скаргу представника ГУ Держгеокадастру у Харківській області належить задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати з ухваленням у справі нового судового рішення. У задоволенні позову ОСОБА_1 належить відмовити внаслідок спливу строку позовної давності для захисту його порушеного праваю

Відповідно до ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

ГУ Держгеокадастру у Харківській області при подачі апеляційної скарги сплатило 606 грн 32 коп. (т.1 а.с. 234), тому з ОСОБА_1 на користь апелянта підлягає стягненню вказана сума судового збору.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 390, 391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Ремінного Вадима Івановича, який діє в інтересах Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, задовольнити.

Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 21 листопада 2017 року скасувати, ухвалити нову постанову.

В задоволені позову ОСОБА_1 до Головного управління Дежгеокадастру у Харківській області, Лозівської районної державної адміністрації Харківської області, Надеждівської сільської ради Лозівського району Харківської області про визнання права власності на земельну частку (пай) розміром 9,8 га у резервному фонді земель Надеждівської сільської ради Лозівського району Харківської області відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Головного управління Держгеокадастру у Харківській області 606 (шістьсот шість) гривень 32 (тридцять дві) копійки судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 27 лютого 2020 року.

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді А.В.Котелевець

Р.М.Піддубний