_____________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/686/19
Провадження № 2/947/874/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.06.2020 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Калініченко Л.В.

при секретарі - Кириковій О.О.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «РАДОГРАД» - Верхола Ігоря Олеговича,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою

ОСОБА_1

до Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «РАДОГРАД»,

Житлово-будівельного товариства «ПРОМІНЬ»,

Комунального підприємства «Міське капітальне будівництво»,

Товариства з обмеженою відповідальністю

«Виробниче будівельно-монтажне об`єднання «Одесбуд»,

третя особа: Управління капітального будівництва Одеської міської ради,

про визнання майнових прав та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_1 11.01.2019 року звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом до Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «РАДОГРАД», Житлово-будівельного товариства «ПРОМІНЬ», Комунального підприємства «Міське капітальне будівництво», Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче будівельно-монтажне об`єднання «Одесбуд», третя особа: Управління капітального будівництва Одеської міської ради, про визнання майнових прав та зобов`язання вчинити певні дії, який позивачка під час розгляду справи уточнювала та згідно з останньою редакцією позову від 19.06.2019 року за вх. №30844, просить суд:

- визнати за ОСОБА_1 майнові права на квартиру відповідно до договору №013 на інвестування будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1, за рахунок коштів населення від 21.06.2002 року, який укладено між ОСОБА_1 та ЖБТ «Промінь»;

- зобов`язати ЖБТ «Промінь» та ОК «ЖБК «Родоград» видати ОСОБА_1 усі необхідні документи для реєстрації права власності на квартиру згідно договору №013 на інвестування будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1, за рахунок коштів населення від 21.06.2002 року, який укладено між ОСОБА_1 та ЖБТ «Промінь».

В обґрунтування заявлених вимог позивачка посилається на те, що 21 червня 2002 року між нею («Забудовник») та ЖБТ «Промінь»(«Товариство») був укладений договір №013 на інвестування будівництва 2-х кімнатної квартири АДРЕСА_1 за рахунок населення.

Відповідно до п.2.1.5 цього Договору Товариство зобов`язано після здачі об`єкта в експлуатацію, за умови повної виплати вартості квартири (в еквіваленті доларів США - 15886доларів США (п.3.3.)) впродовж 30 днів, підготувати та видати документи, які свідчать про передачу права власності на вищезазначену квартиру.

За договором «Забудовник», зобов`язаний на протязі 1 календарного місяця з моменту отримання документів про право власності на квартиру, вступити в об`єднання співвласників будинку.

Відповідно до п.2.3. «Забудовник» має право безперешкодно отримувати інформацію про хід виконання будівельних робіт.

Угодою до Договору передбачено, що термін здачі будинку - 4-й квартал 2008 року.

Позивач стверджує, що вона відповідно до умов договору, в повному обсязі сплатила до ЖБТ «Промінь» грошову суму еквівалентну 15886 доларам США.Однак, ЖБТ «Промінь» свої обов`язки за договором не виконав, що полягає в тому, що у період з 2002 року і до 2017 року будівництво не проводилося.

Після поновлення будівництва зазначеного об`єкту нерухомості, позивачка як стверджує, вважала, що вищевказаний укладений з відповідачем договір інвестування будівництва продовжує свою дію та в подальшому вона отримує про інвестовану квартиру.

У 2018 році, з відкритих джерел, позивачці стало відомо, що 03 січня 2013 року в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за № 0000034 зареєстроване кримінальне провадження за обвинуваченням голови правління ЖБТ «Промінь» ОСОБА_3 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 191 ч. 5 КК України.

Також у 2018 році позивачці стало відомо, що з метою захисту інтересів інвесторів будівництва будинку в 2014 році було створено обслуговуючий кооператив «ЖБК «РАДОГРАД». У червні 2015 року КП «Міське капітальне будівництво» визначено замовником з проектування та будівництва довгобуду, якому надано дозвіл на розробку проекту землеустрою. КП «Міське капітальне будівництво» була проведена робота по пошуку будівельної організації для завершення будівництва довгобуду. У 2015 році був укладений договір про співробітництво з ТДВ "ВБМО "ОДЕСБУД". Умовами договору передбачено, що після введення об`єкта в експлуатацію ОК «ЖБК «РАДОГРАД», як представник інвесторів, постраждалих від діяльності попереднього забудовника, отримає належні 1600 кв.м. житла і 300 кв.м нежитлових приміщень будинку.

В даний час на об`єкті ТДВ "ВБМО "ОДЕСБУД" закінчує будівельні роботи. Будівництво об`єкта передбачає 2 секції на 150 квартир. Запланований термін завершення будівництва - IV квартал 2018 року.

З метою отримання проінвестованої квартири, позивачка звернулася до керівника ОК «ЖБК «РАДОГРАД» із заявою про прийняття її до членів ОК «ЖБК «РАДОГРАД», оскільки вона є інвестором і постраждалою від діяльності посадових осіб ЖБТ «Промінь».

Однак, як стверджує позивачка керівник ОК «ЖБК «РАДОГРАД» від розгляду її заяви від 27.04.2018 р. та інших заяв, надання будь-якої письмової відповіді на них, ухиляється, контактів зпозивачкою уникає.

За місцем реєстрації юридичної особи представники ОК «ЖБК «РАДОГРАД» відсутні.

На підставі викладеного, як стверджує позивачка, голова правління ОК «ЖБК «РАДОГРАД» своїми незаконними діями чинить їй перешкоди у реалізації прав вступити до ОК «ЖБК «РАДОГРАД», який утворений з постраждалих інвесторів будівництва за адресою: АДРЕСА_1 , та отримати усі необхідні документи для реєстрації права власності на квартиру згідно до Договору №013 на інвестування будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1 , за рахунок коштів населення від 21.06.2002 року, який укладено між ОСОБА_1 та Житлово-будівельним товариством «Промінь», чим виявила зі свого боку невизнання права позивача, як інвестора, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.01.2019 року, цивільну справу за вказаним позовом було розподілено судді Калініченко Л.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 16.01.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду. відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання.

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 16.01.2019 року вжито заходи забезпечення позову по цивільній справі №520/686/19 шляхом:

- встановлення заборони Житлово-будівельному товариству «ПРОМІНЬ» вчиняти будь-які дії щодо розпорядження майновими правами на двокімнатну квартиру, яка розташована за адресою: квартира АДРЕСА_1 (будівельна адреса), згідно договору №013 на інвестування будівництва від 21 червня 2002 року, у разі ведення будинку до експлуатації на цю квартиру, будівельна адреса якої була: АДРЕСА_1 (будівельна адреса), в тому числі заборонити заставляти квартиру або права на нею, вчиняти будь-які інші правочини до вирішення справи по суті;

- встановлення заборони суб`єктам державної реєстрації та державним реєстраторам, у тому числі нотаріусам, вчиняти будь-які дії, пов`язані з державною реєстрацією прав, у тому числі приймати будь-які заяви щодо проведення реєстраційних дій, щодо об`єкту нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 (будівельна адреса).

Ухвалами Київського районного суду міста Одеси від 15.05.2019 року клопотання представника позивача ОСОБА_1 про витребування доказів від 27.02.2019 року залишено без задоволення та задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів від 15.05.2019 року.

18.03.2019 року до суду надійшов відзив від представника відповідача ОК «ЖБК «РАДОГРАД», в якому представник просить суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 , з підстав необґрунтованості.

19.06.2019 року позивачем було подано до суду уточнену позовну заяву з вищевикладеними вимогами, яка була прийнята судом до розгляду 24.07.2019 року.

05.11.2019 року судом було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

В судовому засіданні позивач - ОСОБА_1 та її представник позовні вимоги підтримали та просили суд задовольнити.

Представник відповідача Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «РАДОГРАД» - Верхола І.О. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, просив суд відмовити у його задоволенні з підстав необґрунтованості.

Інші учасники процесу у судове засідання не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Судом також враховується, що відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

З урахуванням викладеного та думки з`явившихся сторін по справі, судом було ухвалено провести розгляд справи за наявною явкою прибулих учасників процесів в судовому засіданні 11 червня 2020 року.

Заслухавши пояснення позивача, представників сторін по справі, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов не підлягаючим до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, 21 червня 2002 року між Житлово-будівельним товариством «Промінь» та ОСОБА_1 був укладений договір №013 на інвестування будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1 , за рахунок коштів населення, за умовами якого предметом договору є будівництво 2-х кімнатної квартири в 10-ти поверховому будинку по АДРЕСА_1 , методом поетапного внесення коштів забудовником в будівництво об`єкту, з встановленою цим договором періодичністю та розміром платежу.

Пунктами 3.2, 3.3 цього договору встановлено, що орієнтована вартість 1 кв.м., загальної площі споруджуваної квартири складає 229 доларів США. При загальній площі квартири 69,30 кв.м., її розрахункова вартість в еквіваленті доларів США складає 15886 умовних одиниць.

Пунктом 2.1.5 договору встановлено, що після здачі об`єкта в експлуатацію, за умови повної виплати забудовником вартості квартири, Товариство зобов`язується протягом 30 днів підготувати і видати документи, які свідчать про передачу права власності забудовника на 2-х кімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Сторонами вказаного договору, 21 червня 2002 року також укладено угоду до договору, в якій ЖБТ «Промінь» вказало, що гарантує незмінність вартості споруджуваної квартири в сумі 15886 гривень, до закінчення будівництва. Зазначено, що закінчення будівництва повинно завершитись в 4 кварталі 2008 року.

Рішенням Виконавчого комітету Одеської міської ради за №251 від 02.03.2006 року, надано дозвіл ЖБТ «Промінь» на проектування та будівництво 3-секційного 11-14 поверхового жилого будинку з вбудованими офісними приміщеннями та підземним паркінгом за адресою: АДРЕСА_1 , після оформлення документів на землекористування, з чинним законодавством.

05.04.2007 року Одеською міською радою прийнято рішення за №1355-V «Про надання згоди ЖБТ «Промінь» на розробку проекту землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки, орієнтованою площею 0,5095 га, за адресою: АДРЕСА_1, для проектування та будівництва 3-секційного 11-14 поверхового жилого будинку з вбудованими офісними приміщеннями та підземним паркінгом».

10.07.2008 року Одеською міською радою прийнято рішення за №3027-V «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання ЖБТ «Промінь» в оренду земельної ділянки, площею 0,5095 га, за адресою: АДРЕСА_1, для проектування та будівництва 3-секційного 11-14 поверхового жилого будинку з вбудованими офісними приміщеннями та підземним паркінгом».

22.09.2009 року Виконавчим комітетом Одеської міської ради винесено рішення за №983, яким скасовано рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради за №251 від 02.03.2006 року «Про надання дозволу ЖБТ «Промінь» на проектування та будівництво 3-секційного 11-14 поверхового жилого будинку з вбудованими офісними приміщеннями та підземним паркінгом за адресою: АДРЕСА_1» .

22.11.2011 року Одеською міською радою прийнято рішення за №1532-VІ «Про скасування рішень Одеської міської ради», яким скасовано зокрема рішення Одеської міської ради від 10.07.2008 року за №3027-V.

28.01.2019 року в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за № 0000347 зареєстроване кримінальне провадження стосовно вчинення службовими особами ЖБТ «Промінь», ЖБК «РАДОГРАД», ОДТ «ВБМО «Одесбуд» кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 ч. 4 КК України.

Як повідомлено позивачем будівництво вказаного об`єкту, ЖБТ «Промінь» у період з 2007 року по 2017 рік не здійснювалось.

З наданих до суду доказів вбачається, що 09.07.2015 року Департаментом ДАБІ в Одеській області зареєстровано за №ОД №83 декларацію про початок виконання підготовчих робіт, стосовно нового будівництва житлового будинку, за будівельним АДРЕСА_1 , розробником якого зазначено - ТДВ «ВБМО «Одесбуд».

Також, судом встановлено, що 25.11.2014 року було зареєстровано Обслуговуючий кооператив місцезнаходженням якого є: 65089, м. Одеса, вул. Академіка Вільямса, 68, корпус1.

Відповідно до статуту ОК «ЖБК «РАДОГРАД», , затверджений установчими зборами засновків відповідно до протоколу №1 від 20.11.2014 року, в новій редакції, ОК «ЖБК «РАДОГРАД» організується з метою забезпечення житлом (квартирами) членів (асоційованих членів) кооперативу їхніх сімей шляхом будівництва багатоквартирного житлового будинку (три секції), з вбудованими офісними приміщеннями та підземним паркінгом, по АДРЕСА_1 , за кошти Кооперативу, а також для наступної експлуатації та управління цим будинком. До Кооперативу приймаються громадяни, які виявили бажання вступити до Кооперативу та відповідають вимогам цього Статуту.

Для представлення інтересів постраждалих інвесторів створюється ініціативна група, яка на підставі заяв громадян, з додержанням установленої черговості, складає список бажаючих вступити до даного Кооперативу і членів їх сімей.

Пунктом 8 Статуту передбачено, що до членів Кооперативу приймаються громадяни, які: мають договори з Житлово-будівельним товариством «Промінь» та надали їх копії; сплатили членські та вступні внески у повному обсязі; подали заяву про вступ до Кооперативу.

Надалі, 18 липня 2015 року між ОДТ «ВБМО «Одесбуд» та ОК «ЖБК «РАДОГРАД» був укладений договір №1/18 про співучасть будівництва житлового будинку за будівельним АДРЕСА_1 , за умовами якого сторони уклали даний договір з метою забезпечення інвестиційних прав члена ЖБТ "Промінь", як ошуканих вкладників, які об`єдналися в Обслуговуючий кооператив "ЖБК" РАДОГРАД". Предметом даного договору є співробітництво сторін по фінансуванню, проектуванню та будівництву житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі викладеного, вбачається, що ЖБТ «Промінь» не виконало свої обов`язки з будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1 , за рахунок коштів населення у передбачені договором строки, за наслідком чого на цей час будівництво зазначеного будинку здійснюєтьсяОДТ «ВБМО «Одесбуд». Обслуговуючий кооператив "ЖБК" РАДОГРАД" був створений для забезпечення житлом (квартирами) членів (асоційованих членів) кооперативу їхніх сімей шляхом будівництва багатоквартирного житлового будинку (три секції), з вбудованими офісними приміщеннями та підземним паркінгом, по АДРЕСА_1 , за кошти Кооперативу. Також зазначений Кооператив приймає до своїх членів осіб, що мають договори з Житлово-будівельним товариством «Промінь» та надали їх копії, з дотриманням усієї процедури для вступу до членів передбаченою Статутом.

Як вбачається з вищевикладеного, позивачка мала правовідносини з Житлово-будівельним товариством «Промінь» на підставі укладеного договору №013 на інвестування будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1 , за рахунок коштів населення від 21 червня 2002 року.

На підставі викладених обставин, позивачка ОСОБА_1 27.04.2018 року, 27.10.2018 року, 06.11.2018 року, 19.12.2018 року зверталась з письмовими заявами на ім`я голови ОК «ЖБК «РАДОГРАД» про прийняття її до членів кооперативу.

Однак, як стверджує позивачка, Кооперативом відповіді на вказані запити не надано, її до членів не прийнято, в усній формі було відмовлено та не визнано її майнове право на об`єкт інвестування, що стало підставою для звернення о суду з цим позовом.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.

У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Щодо вимоги позивача про визнання права на майнові права, суд зазначає наступне.

Як вже зазначалось, 21 червня 2002 року між Житлово-будівельним товариством «Промінь» та ОСОБА_1 був укладений договір №013 на інвестування будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1 , за рахунок коштів населення, за умовами якого предметом договору є будівництво 2-х кімнатної квартири в 10-ти поверховому будинку по АДРЕСА_1 , методом поетапного внесення коштів забудовником в будівництво об`єкту, з встановленою цим договором періодичністю та розміром платежу.

Частинами 2, 3 ст. 509 ЦК України передбачено, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу та мають ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (ст. 11 ЦК України)

Відповідно до положень ст.ст. 626-629, 638 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст. 3 ЦК України.

За змістом ст. 6 ЦК України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

За змістом ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Будь-який правочин має набути чинності, тобто набрати юридичної сили. Для цього він має відповідати вимогам, встановленим законом, зокрема вимогам ст.203 ЦК України, згідно з якою особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як вольова дія правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення.

Таким чином, будь-який правомірний правочин реалізується суб`єктом через його відповідне зовнішнє волевиявлення, яке повинно бути виражене об`єктивно та відповідати внутрішній волі учасника правочину, оскільки в противному випадку можуть мати місце негативні наслідки.

Відповідно до ст.204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний недійсним судом.

Між позивачкою та ЖБТ «Промінь» існують відносини на підставі договору пайової участі у фінансуванні будівництва і предметом договірного зобов`язання за цим договором є вчинення конкретних дій сторін зі сплати грошових коштів, як пайового внеску у будівництво, та після завершення будівництва передання об`єкту нерухомості пайовику. Матеріальними об`єктами договірних зобов`язань є наприкінці майно і гроші, що їх сторони мають передати одна одній, саме вони є предметом виконання за договором, з урахуванням інтересу кожної зі сторін та відповідної мети договору.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2019 року №761/5156/13-ц суд касаційної інстанції зазначив, що під майновим правом слід розуміти «право очікування», що є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. Тобто, майнове право - це обмежене речове право, за яким його власник наділений певними, але не всіма, правами щодо майна. Майновим правом на об`єкт незавершеного будівництва є обумовлене договором право набуття у майбутньому права власності на нерухоме майно, яке виникає тоді, коли настали певні, але не всі, юридичні передумови, необхідні та достатні для набуття речового права. Звертаючись до суду з позовною заявою, позивачка обрала такий спосіб захисту порушеного права, який, на її думку, є ефективним і не заборонений законом. Враховуючи характер спірних правовідносин, а також встановлені судами попередніх інстанцій обставини, Велика Палата Верховного Суду вважає, що обраний позивачкою спосіб захисту порушених прав не заборонений законом та у світлі цієї справи є ефективним, оскільки іншим шляхом захистити її права позивачка не могла. Тому необґрунтованими є доводи касаційної скарги щодо неналежності такого обраного позивачкою способу захисту її прав як визнання за нею майнових прав на квартиру як на частку в об`єкті незавершеного будівництва. Висновки судів щодо вимоги про визнання майнових прав на об`єкт незавершеного будівництва узгоджуються з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 27 лютого 2019 року у справі № 761/32696/13-ц, від 20 березня 2019 року у справі № 761/20612/15-ц та від 29 травня 2019 року у справі № 761/20844/13-ц.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.02.2019 року №761/32696/13-ц вказано, що захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства. Укладеним між сторонами договором встановлювалися строки виконання сторонами своїх договірних зобов`язань. Встановивши під час розгляду справи, що відповідач не виконував належним чином взяті на себе зобов`язання, а також що будинок не було введено в експлуатацію, з урахуванням повної та вчасної сплати пайових внесків суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про визнання за позивачем майнових прав на вищевказані спірні об`єкти.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2019 року №761/5156/13-ц суд касаційної інстанції зазначив, що під майновим правом слід розуміти «право очікування», що є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. Тобто, майнове право - це обмежене речове право, за яким його власник наділений певними, але не всіма, правами щодо майна. Майновим правом на об`єкт незавершеного будівництва є обумовлене договором право набуття у майбутньому права власності на нерухоме майно, яке виникає тоді, коли настали певні, але не всі, юридичні передумови, необхідні та достатні для набуття речового права. Звертаючись до суду з позовною заявою, позивачка обрала такий спосіб захисту порушеного права, який, на її думку, є ефективним і не заборонений законом. Враховуючи характер спірних правовідносин, а також встановлені судами попередніх інстанцій обставини, Велика Палата Верховного Суду вважає, що обраний позивачкою спосіб захисту порушених прав не заборонений законом та у світлі цієї справи є ефективним, оскільки іншим шляхом захистити її права позивачка не могла. Тому необґрунтованими є доводи касаційної скарги щодо неналежності такого обраного позивачкою способу захисту її прав як визнання за нею майнових прав на квартиру як на частку в об`єкті незавершеного будівництва. Висновки судів щодо вимоги про визнання майнових прав на об`єкт незавершеного будівництва узгоджуються з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 27 лютого 2019 року у справі № 761/32696/13-ц, від 20 березня 2019 року у справі № 761/20612/15-ц та від 29 травня 2019 року у справі № 761/20844/13-ц.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.02.2019 року №761/32696/13-ц вказано, що захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства. Укладеним між сторонами договором встановлювалися строки виконання сторонами своїх договірних зобов`язань. Встановивши під час розгляду справи, що відповідач не виконував належним чином взяті на себе зобов`язання, а також що будинок не було введено в експлуатацію, з урахуванням повної та вчасної сплати пайових внесків суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про визнання за позивачем майнових прав на вищевказані спірні об`єкти.

Отже, Верховний Суд у своїй практиці визначає майнове право як «право очікування», яке є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений деякими, але не всіма правами власника майна, і яке свідчить про правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно або інше речове право на певне майно у майбутньому.

Отже, майнові права є самостійним об`єктом цивільних прав та підлягають захисту у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

Майнові права визначаються як суб`єктивні права учасників цивільних правовідносин, пов`язані з володінням, користуванням, розпорядженням речами, а також майновими вимогами, що виникають між учасниками цивільного обороту з приводу цих речей та обміну речей, робіт, послуг.

Майнові права виникають з юридичних фактів, передбачених ЦК України, іншими актами законодавства. За будь-яким договором про передавання речі боржник має передати річ, а кредитор має право вимоги передавання такої речі, яке є майновим.

Як передбачено ст. 177 ЦК України, об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами (ст. 190 ЦК України).

Моментом виникнення майнових прав у їх носія вважається загальноприйнятий момент набуття права власності, визначений ст. 328 ЦК України на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно ст. 316, 317, 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За змістом ст.ст. 334, 331, 392 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності на нього відповідно до закону. Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За змістом ст.ст. 509, 526, 527, 530 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтями 610, 611 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже вирішальним питанням для встановлення чи набула позивачка право на майнові права за укладеним договором є першочергове встановлення факту, чи належним чином останньою виконані свої зобов`язання за договором №013 на інвестування будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1 , за рахунок коштів населення від 21 червня 2002 року, зокрема зі сплати суми коштів на інвестування зазначеного будівництва.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підтвердження виконання своїх зобов`язань за вказаним договором, ОСОБА_1 надано до суду копії квитанції, з яких встановлено наступне:

- відповідно до квитанції серії 01АЩ № 722891 від 07.04.2003 року, ОСОБА_1 на виконання умов договору №013 було сплачено грошові кошти в сумі 3106 гривень, що згідно курсу НБУ станом на момент сплати було еквівалентно 586 доларам США;

- відповідно до квитанції серії 01АЩ №722843 від 21.02.2002 року, ОСОБА_1 на виконання умов договору №013 було сплачено грошові кошти в сумі 9720 гривень, що згідно курсу НБУ станом на момент сплати було еквівалентно 1800 доларів США;

- відповідно до квитанції №070 від червня 2003 року, ОСОБА_1 на виконання умов договору №013 було сплачено грошові кошти в сумі 2665 гривень, що згідно курсу НБУ станом на момент сплати було еквівалентно 500 доларів США;

- відповідно до квитанції №102 від вересня 2003 року, ОСОБА_1 на виконання умов договору №013 було сплачено грошові кошти в сумі 5330 гривень, що згідно курсу НБУ станом на момент сплати було еквівалентно 1000 доларів США;

- відповідно до квитанції №129 від листопада 2003 року, ОСОБА_1 на виконання умов договору №013 було сплачено грошові кошти в сумі 2665 гривень, що згідно курсу НБУ станом на момент сплати було еквівалентно 500 доларів США;

- відповідно до квитанції №199 від листопада 2003 року, ОСОБА_1 на виконання умов договору №013 було сплачено грошові кошти в сумі 2665 гривень, що згідно курсу НБУ станом на момент сплати було еквівалентно 500 доларів США;

- відповідно до квитанції №233 від лютого 2004 року, ОСОБА_1 на виконання умов договору №013 було сплачено грошові кошти в сумі 58630 гривень, що згідно курсу НБУ станом на момент сплати було еквівалентно 11000 доларів США.

Отже на підставі зазначених квитанцій, ОСОБА_1 було сплачено грошові кошти в загальній сумі у розмірі 15886 доларів США, що відповідає визначеній сторонами договору вартості інвестування в п. 3.3 договору №013 від 21 червня 2002 року стосовно будинку за будівельним АДРЕСА_1 .

У той же час, дослідивши зміст зазначених платіжних документів, судом встановлено, що згідно квитанцій: №102 від вересня 2003 року; №129 від листопада 2003 року; №199 від листопада 2003 року; №233 від лютого 2004 року, ОСОБА_1 було здійснено сплату коштів в загальній сумі 13000 доларів США, на виконання умов договору №013, як пайовий внесок на будівництво 2-ох кімнатної квартири в житловому будинку за будівельним АДРЕСА_2 .

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. (ст.79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. (ст.80 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінюючі зазначені квитанції, зі сплати пайового внеску за будівництво об`єкту в будинку за будівельним АДРЕСА_2, судом враховуються особисто надані позивачем твердження в судовому засіданні стосовно того, що нею - ОСОБА_1 було укладено з ЖБТ «Промінь» договори стосовно інвестування двох об`єктів будівництва в будинках за будівельним АДРЕСА_1, та за АДРЕСА_2.

З урахуванням зазначених обставин, судом не приймаються квитанції: №102 від вересня 2003 року; №129 від листопада 2003 року; №199 від листопада 2003 року; №233 від лютого 2004 року, як належні докази підтверджуючі сплату пайового внеску саме за договором №013 на інвестування будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1 , за рахунок коштів населення від 21 червня 2002 року.

Одночасно судом враховується, що сторонами вказаного договору у п.2.2.1 передбачено, що перший внесок сплати паю вноситься забудовником в розмірі 100 відсотків від розрахованої суми вартості квартири, який визначений в п. 3.3 у розмірі 15886 доларів США, а саме в строк до 21.06.2002 року.

На підставі викладеного, оцінюючі зібрані по справі докази, судом встановлено, що позивачкою - ОСОБА_1 не підтверджено належними та достатніми доказами виконання своїх зобов`язань зі сплати у встановленому розмірі пайового внеску та в обумовлені строки у відповідності до договору №013 на інвестування будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1 , за рахунок коштів населення від 21 червня 2002 року.

З урахуванням викладеного суд доходить до висновку, що позивачкою не виконано належним чином свої зобов`язання за вказаним договором, що полягає в недоведеності сплати в повному обсязі суми пайового внеску за квартиру, тобто ОСОБА_1 не вчинила дій, спрямованих на виникнення юридичних фактів, необхідних і достатніх для отримання права вимагати переходу майнових прав на об`єкт, що виключає підстави для задоволення позовних вимог про визнання майнових прав та зобов`язання вчинити певні дії.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині вимоги про зобов`язання ЖБТ «Промінь» та ОК «ЖБК «РАДОГРАД» видати позивачці документи для реєстрації права власності на квартиру згідно договору №013 на інвестування будівництва житлового будинку АДРЕСА_1 , за рахунок коштів населення від 21.06.2002 року, суд також зазначає, що такі дії відповідно до п.2.1.5 здійснюються товариством лише після сплати забудовником повного розміру обумовленого паю та введення об`єкту будівництва в експлуатацію.

На виконання вимог п.2.1.5, позивачем, як вже зазначалось, не доведено виконання свого обов`язку зі сплати обумовленого розміру пайового внеску та в порушення вимог ч.1 ст.81 ЦПК України, не надано до суду доказів на підтвердження того, що об`єкт будівництва на цей час завершений будівництвом та ведений в експлуатацію. Натомість в судовому засіданні, сторони по справі повідомляли, що на цей час будівництво об`єкту будівництва за будівельним АДРЕСА_1 , поновлено та триває.

З урахуванням викладеного, суд доходить до висновку про передчасність заявлених вимог позивача по справі.

Також суд зазначає, що частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Отже передумовою для звернення до суду є наявність порушених , невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, що узгоджується з заявданніми цивільного судочинства.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

На порушене право, позивачка посилається, на те, що відповідачем не визнаються її майнові права на об`єкт будівництва на підставі договору №013 від 21.06.2002 року, що підтверджується тим, що її не включено до членів ОК «ЖБТ «РАДОГРАД».

З цього приводу, суд зазначає наступне, як вже зазначалось, ОСОБА_1 27.04.2018 року, 27.10.2018 року, 06.11.2018 року, 19.12.2018 року зверталась з письмовими заявами на ім`я голови ОК «ЖБК «РАДОГРАД» про прийняття її до членів кооперативу.

Як вбачається з вказаних заяв та наданих поштових повідомлень про їх скерування, вбачається, що позивачкою їх було надіслано на ім`я голови ОК Андрєєвої І.Ф. , за адресою: АДРЕСА_6 .

У той же час, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, місцезнаходження ОК «ЖБТ «РАДОГРАД» є: м. Одеса, вул. Академіка Вільямса, 68, корпус 1.

Доказів, що позивачка зверталась до ОК «ЖБТ «РАДОГРАД» саме за належним місцезнаходженням кооперативу, з відповідною заявою про прийняття до членів кооперативу, яка повинна виповідати вимогам пункту 8 Статуту Кооперативу, яким передбачено, що до членів Кооперативу приймаються громадяни, які: мають договори з Житлово-будівельним товариством «Промінь» та надали їх копії; сплатили членські та вступні внески у повному обсязі; подали заяву про вступ до Кооперативу, до суду не надано, як і доказів, що останнім отримано таке звернення і було відмовлено в його задоволенні.

Крім того, позивачкою також не надано до суду доказів, що у разі наявності спору з цього питання, ОСОБА_1 зверталась до суду з відповідним позовом для захисту своїх прав та інтересів.

З урахуванням вищевикладених обставин, суд доходить до висновку про недоведеність позивачем належними доказами наявності порушеного права, що є передумовою для звернення до суду, з урахуванням вищевикладених обставин з невиконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань з виконання договору №013 від 21 червня 2002 року.

Під час ухвалення рішення, судом враховується, що Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обов`язків. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Разом з тим, такі обмеження не повинні впливати на доступ до суду чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди суті цього права, та мають переслідувати законну мету.

Також Європейський суд з прав людини зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (Рішення Суду у справі «Жоффре де ля Прадель проти Франції» від 16.12.1992 року). З практики Європейського суду з прав людини випливає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних (Рішення Суду у справі «Артіко проти Італії» (Artico c. Italie) від 13 травня 1980 року).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі викладеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, суд доходить до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «РАДОГРАД», Житлово-будівельного товариства «ПРОМІНЬ», Комунального підприємства «Міське капітальне будівництво», Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче будівельно-монтажне об`єднання «Одесбуд», про визнання майнових прав та зобов`язання вчинити певні дії.

З урахуванням відмови у задоволенні позову, судові витрати у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України відшкодуванню не підлягають.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 6, 13, 76-82, 89, 141, 263-265, 266, 268, 273, 352, 354, п.3 Розділу ХІІ Прикінцевих положень, п.п.п.15.5 п.п.15 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_6 ), до Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «РАДОГРАД» (місцезнаходження: 65089, м. Одеса, вул. Академіка Вільямса, 68, корпус1), Житлово-будівельного товариства «ПРОМІНЬ» (місцезнаходження: 65000, м. Одеса, вул. Академіка Вільямса, 75), Комунального підприємства «Міське капітальне будівництво» (місцезнаходження: 65091, м. Одеса, вул. Комітетська, 10-А), Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче будівельно-монтажне об`єднання «Одесбуд» (місцезнаходження: 65045, м. Одеса, вул. Преображенська, 33), третя особа: Управління капітального будівництва Одеської міської ради (місцезнаходження: 65091, м. Одеса, вул. Комітетська, 10-А), про визнання майнових прав та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), процесуальні строки щодо апеляційного оскарження рішення суду продовжуються на строк дії такого карантину.

Повний текст рішення суду складено 18 червня 2020 року.

Головуючий Калініченко Л. В.