"20" березня 2020 р.
справа № 642/6075/17
провадження № 2/642/72/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2020 року Ленінський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді- Бородіної О.В.,

за участю секретаря судового засідання Добронос Д.С.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні Ленінського районного суду м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Комунальне підприємство «Жилкомсервіс» про визнання права власності за набувальною давністю,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Ленінського районного суду м. Харкові із позовною заявою до до Харківської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Комунальне підприємство «Жилкомсервіс» про визнання права власності за набувальною давністю, а саме просив визнати за ним право власності на сарай з льохом у дворі будинку АДРЕСА_1 , зареєстрований за №105 в журналі реєстрації сараїв і льохів на території дільниці №26 Холодногірського району комунального підприємства Жилкомсервіс

Харківської міської ради за квартирою АДРЕСА_2 , за набувальною давністю. Свої вимоги мотивував тим, що з1970 року до теперішнього часу він проживає в квартирі АДРЕСА_2 . Дана квартира раніше належала до колишнього відомчого житлового фонду Управління Південної залізниці. З 1970 року до 19.10.99 року за даною адресою також проживали ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 . В 1972 році його мати ОСОБА_4 подала заяву начальнику ЖЕК №5 Харківської дистанції цивільних споруд Управління Південної залізниці про надання у володіння сараю з льохом. В 1972 році відповідним рішенням згідно поданої заяви ОСОБА_4 та іншим наймачам квартири АДРЕСА_2 (відомчого житлового фонду Південної залізниці) було передано у володіння сарай з льохом у дворі будинку АДРЕСА_3 , після смерті колишнього володільця даного сараю з льохом. Даний сарай з льохом у дворі було зареєстровано в журналі реєстрації ЖЕК №5 за квартирою АДРЕСА_2 . Позивач також вказує, що спірний сарай з льохом було побудовано в 1898 році разом з будинком АДРЕСА_3 . При цьому позивач зазначає, що видача правовстановлюючих документів на прибудинкові господарські будівлі (сараї з льохами) не були передбачені законом. Будинок АДРЕСА_3 -40 раніше належав до відомчого житлового фонду Управління Південної залізниці.

19.10.1999 року ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 виписались з квартири АДРЕСА_2 на підставі ордеру про отримання нової квартири у смт.Пісочин Харківського району Харківської області. З того часу позивач єдиний наймач в квартирі АДРЕСА_2 . 24.03.2000 року дана була приватизована ним. Спірний сарай з льохом був зареєстрований в журналі реєстрації ЖЕК №5 за квартирою АДРЕСА_2 .

На теперішній час даний сарай з льохом за №105 зареєстровано в журналі реєстрації сараїв і льохів на території дільниці №26 Холодногірського району комунального підприємства Жилкомсервіс Харківської міської ради за його квартирою.

16 серпня 2017 року позивач на двері сараю виявив ПРИПИС Дільниці №26 комунального підприємства Жилкомсервіс з вимогою надати в дільницю №26 КП Жилкомсервіс правовстановлюючі документи, дозвіл органів державного контролю і Рішення міськвиконкому про відвід землі під гараж (сарай) льох . У даному Приписі також містилося попередження про наслідки ненадання дозвільних документів.

Після цього позивач дізнався, що 07.05.2013 року було видано наказ Директора департаменту житлового господарства Харківської міської ради Про інвентаризацію нерухомого майна (гаражів, сараїв, льохів та інших господарських будівель) у дворах багатоквартирних будинків.

Позивач, посилається на те, що він з об`єктивних причин не має правовстановлюючих документів на спірний сарай, але є добросовістним володільцем спірного майна, яке було надано їх родині за заявою матері у 1972 році. Про порушене його право володіння він дізнався після отримання Припису, та звернувся до суду із вказаним позовом.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав посилаючись на доводи викладені у позовній заяві.

Представник відповідача Харківської міської ради у судові засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином. Було надано заперечення на позовну заяву, у яких просили відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Так, вказують на відсутність доказів, що в 1972 році матері позивача ОСОБА_4 було передано у володіння сарай з льохом у дворі будівлі по АДРЕСА_3 , також не надано доказів оформлення права власності або користування земельною ділянкою по АДРЕСА_3 у встановленому законом порядку. Крім того, посилаються на те, що вирішення питань, пов`язаних з самочинним будівництвом на території міста Харкова, з метою визначення можливості збереження самочинного будівництва, надання земельних ділянок під самочинно збудовані об`єкти та будівництво яких розпочато самостійно здійснюється відповідно до «Порядку вирішення питань, пов`язаних із самочинним будівництвом», затвердженого рішенням 9 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 17.08.2011 року №390/11. Дія вказаного Порядку поширюється на всі підприємства, установи та організації, фізичних осіб - підприємців, а також громадян, які здійснили або здійснюють самочинне будівництво на території міста Харкова. Порядок є обов`язковим до виконання на території міста Харкова. Позивачем не надано доказів виконання вимог вищезазначеного Порядку.Відповідно до вказаного Порядку особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво на території міста Харкова, звертається із заявою до Харківської міської ради із проханням про збереження об`єкту самочинного будівництва та у разі відсутності - надання земельної ділянки для експлуатації такого об`єкту. ОСОБА_1 не звертався з вказаного питання до Департаменту містобудування, архітектури та генерального плану та його структурних підрозділів. Вважають, що визнання за Позивачем права власності на нерухоме майно (сарай з льохом) по АДРЕСА_3 , можливо тільки при виконанні вимог передбачених «Порядком вирішення питань, пов`язаних із самочинним будівництвом» від 17.08.2011 року № 390/11. Також вказують на відсутність правових підстав визнання права власності за позивачем на сарай за набувальною давністю. Позивач зазначає, що він з 1972 року відкрито користується сараєм, на підставі того, що його родина користується квартирою АДРЕСА_2 , тобто із позову не зрозуміло, як взаємоповязано право володіння квартирою із добросовісним володінням сараєм з льохом по АДРЕСА_3 , оскільки позивач не надав жодного належного доказу, зокрема про те, що його матері ОСОБА_4 вказаний сарай був наданий у володіння. Позивач за весь цей час з 1972 по 2017 не поцікавився чиєю власністю користується, до того ж не надано доказів на підтвердження самого факту користування сараєм з льохом. Виходячи з вищенаведеного, позивач є недобросовісним набувачем, у зв`язку з чим стаття 344 Цивільного кодексу України на нього не розповсюджується.

Відповідач ОСОБА_2 будучи у судовому засідання підтримав позовні вимоги, та підтвердив обставини користування позивачем спірного сараю. У подальшому участі у справі не приймав, надав заяву про розгляд справи за його відсутністю.

Відповідач ОСОБА_3 у судові засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, будь-яких заяв від нього на адресу суду не надходило.

Представник третьої особи КП «Жилкомсервіс» також у судові засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, подали заяву про розгляд справи за їх відсутністю.

Вислухавши доводи сторін, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.ст. 12, 81, 82 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню.

Судом встановлено, що позивач є власником квартири АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності виданого 27.03.2000 року Харківською дистанції цивільних споруд Південної залізниці.

У вказаній квартирі з 1970 позивач проживав разом з братом ОСОБА_3 та із батьками ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , які були зареєстровані в ній 30.07.1970 року, що підтверджується копіями Форми ОСОБА_5

Квартири АДРЕСА_2 раніше належала до колишнього відомчого житлового фонду Управління Південної залізниці.

У зв`язку із реорганізацією господарства Будівельно-монтажних робіт і цивільних споруд філії «Південна залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» та ліквідацією «Служби будівельно-монтажних робіт і цивільних споруд» філії «Південна залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» відповідно до рішення правління ПАТ «Укрзалізниця» від 01.03.2017 року № Ц-57/16 з -1.07.2017 року на базі виробничих підрозділів, а саме: Харківського будівельно-монтажного експлуатаційного управління (колишня назва Харківська дистанція цивільних споруд), Основ`янського будівельно-монтажного експлуатаційного управління, Безлюдівського будівельно-монтажного експлуатаційного управління, Куп`янського будівельно-монтажного експлуатаційного управління, Люботинського сміттєперероблювального комплексу з 01.07.2017 року утворено виробничий підрозділ «Харківське територіальне управління» філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» ПАТ «Укрзалізниця».

Згідно відомостей зазначених у листі начальника виробничого підрозділу «Харківського територіального управління» філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» ПАТ «Укрзалізниця» від 29.11.2017 року, житловий будинок АДРЕСА_3 було передано до комунальної власності міста Харкова згідно рішення Харківської міської ради Харківської області від 26.09.2001 року «Про надання згоди на прийняття до комунальної власності територіальної громади м. Харкова відомчих житлових будинків», Рішення виконавчого комітету Ленінської районної ради м. Харкова Харківської області від № 386 від 06.11.2001 р. «Про затвердження актів прийому-передачі в комунальну власність м. Харкова відомчих житлових будинків Харківської дистанції цивільних споруд Південної залізниці в тому числі і по АДРЕСА_4 , та по АДРЕСА_3 .

За витребуваною судом інформацією КП «Жилкомсервіс» повідомили, що в ході перевірки було встановлено, що на прибудинковій території житлового будинку АДРЕСА_3 є господарські будівлі. За інформацією дільниці № 26 КП «Жилкомсервіс» користувачем одного з сараїв є ОСОБА_1 . Будь-які документи на вказану будівлю у КП «Жилкомсервіс» відсутні. Нарахування за користування господарськими будівлями КП «Жилкомсервіс» не проводить. Окремі виділені зі складу житлового будинку нежитлові приміщення за вказаною адресою під власні потреби на баланс підприємства не передавалися. Технічна документація на вказаний нежитловий будинок та схема надвірних прибудов у КП «Жилкомсервіс» відсутня.

Наказом № 111 від 07.05.2013 року про інвентаризацію гаражів, сараїв та ляхів на прибудинковій території Департамнту Житлового господарства, з метою поліпшення контролю за станом прибудинкової території та впорядкування питань з самочинного будівництва, виконання вимог Закону України «Про благоустрій населених пунктів», правил благоустрою території міста Харкова, затверджених рішенням 11 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 16.11.2011 року № 504/11, наказано КП «Жилкомсервіс» провести інвентаризацію гаражів, сараїв та ляхів на прибудинковій території, та надати перелік об`єктів за встановленою формою.

З витягу Журналу реєстрації сараїв та погребів на території дільниці № 26 Холодногірського району КП «Жилкомсервіс» вбачається, що за № 105 містяться відомості про користувача сараєм на прибудинковій території будинку АДРЕСА_3 - ОСОБА_1 .

Згідно висновку судово-будівельної експертизи № 15750 від 13.08.2019 року:

Технічні характеристики (фактичні розміри, площа, конфігурація) сараю з льохом № НОМЕР_1 , розташованого на прибудинковій території житлового багатоквартирного будинку АДРЕСА_3 зазначені у дослідницькій частині висновку.

Так, з дослідницької частини вбачається, що сарай являє собою окремо розташовану одноповерхову будівлю прямокутної форми в плані. Сарай з льохом № НОМЕР_1 розташований на прибудинкові території житлового багатоквартирного будинку АДРЕСА_3 використовується за призначенням, як господарська споруда для зберігання побутових речей, тобто у якості сараю та льоху.

Сарай з розмірами по зовнішнім граням стін 3,65х2,85 м, висотою від рівня підлоги до рівня низу перекриття 3,50м та 2,50 м., площа забудови складає 10,40 кв.м.

Встановити рік побудови сараю з льохом № НОМЕР_1 розташованого на прибудинковій території житлового багатоквартирного будинку АДРЕСА_3 , не надається можливим в зв`язку з відсутністю методики по даному виду дослідження (визначення року побудови);

Визначити ринкову вартість сараю не надається можливим, т.я. відсутні аналоги продажу подібних об`єктів.

Сарай з льохом розташований на прибудинковій території житлового багатоквартирного будинку АДРЕСА_3 , відповідає державним будівельним нормам, та відноситься до IV групи капітальності.

Встановити рік побудови сараю з льохом № НОМЕР_1 , розташованого на прибудинковій території житлового багатоквартирного будинку АДРЕСА_3 не надається можливим в зв`язку з відсутністю методики по даному виду дослідження. (визначення року побудови).

Конструктивне рішення сараю з льохом № НОМЕР_1 , розташованого на прибудинковій території житлового багатоквартирного будинку АДРЕСА_3 відповідає вимогам будівельних норм та правил.

З технічної точки зору експлуатація сараю з льохом, розташованого на прибудинковій території житлового багатоквартирного будинку АДРЕСА_3 , можлива.

За клопотання позивача у судовому засіданні було допитано свідка ОСОБА_6 , який суду повідомив, що його дружина ОСОБА_7 , яка на теперішній час померла, за життя, у його присутності, давала позивачу пояснення по факту користування сараєм № НОМЕР_1 родиною ОСОБА_8 . Раніше його дружина ОСОБА_7 працювала паспортисткою у ЖЕКу та добре знала мати позивача ОСОБА_4 .

Позивачем також надані письмові пояснення свідка ОСОБА_9 , який повідомив, що родина ОСОБА_8 , а також і він з 1974 року, користувалися сараєм для зберігання овочей та консервації у дворі будинку АДРЕСА_3 м АДРЕСА_3 . Підтвердив, що і на теперішній час ОСОБА_1 користується вказаним сараєм.

Також надано письмові пояснення ОСОБА_10 , у яких вона повідомила, що з 1974 по 1988 рік вона проживала у будинку АДРЕСА_3 , та працювала у домоуправлінні № 5 ПЗД. Мати ОСОБА_1 ОСОБА_4 на той час також працювала на посаді інженера цього домоуправління. Та приблизну у 1972 році вона звернулася до начальника з проханням надати їй у користування сарай з метою зберігання овочей. Та за рішенням начальника та домового комітету родині Калюжних було надано у користування сарай, який на той час був вільний, оскільки попередній користувач померла. З того часу вони постійно користувалися цим сараєм.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивач є власником квартири у будинку АДРЕСА_5 . Спірне приміщення, на яке він просить визнати право власності, розташовано на прибудинковій території будинку АДРЕСА_3 , та це приміщення ідентифікується як сарай з льохом.

Позивач стверджує, що він та його сім`я більше 40 років безперервно володіють та користуються вказаним приміщенням, а тому вважає, що набув право власності на нього.

Однак позивач не надав належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження наявності правових підстав щодо володіння спірним нерухомим майном, а відповідно й наявності у нього добросовісності такого володіння.

Будинок за адресою: АДРЕСА_3 , є багатоквартирним будинком.

Враховуючи досліджені судом матеріали справи та аналізуючи питання про користування прибудинковою територією, суд виходить з того, що прибудинкова територія - це встановлена за проектом поділу території мікрорайону (кварталу) та проектом забудови земельна ділянка багатоквартирної несадибної житлової забудови, яка необхідна для розміщення та обслуговування житлового будинку (будинків) і пов`язаних з ним господарських та технічних будівель і споруд. Прибудинкова територія встановлюється для будинку (будинків) і не може виділятися для частини будинку (блоку, поверху, секцій квартир тощо).

Згідно ст. 42 Земельного Кодексу України земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками. Земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками. Розміри та конфігурація земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначаються на підставі відповідної землевпорядної документації.

Згідно Рішення Конституційного Суду від 09.11.2011 N 14-рп/2011 допоміжне приміщення у дво- або багатоквартирному будинку, гуртожитку має своє функціональне призначення, яке полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців. Під поняттям "мешканці" треба розуміти власників, співвласників, наймачів, орендарів окремих житлових і нежитлових приміщень будинку, які проживають у будинку і становлять визначене коло суб`єктів, які реалізують право спільної власності на окремий її об`єкт - допоміжні приміщення. Крім того, таке функціональне призначення, як обслуговування дво- або багатоквартирного будинку, має і прибудинкова територія навколо нього, визначена актом на право власності чи користування земельною ділянкою. З цього випливає, що допоміжне приміщення може бути розташоване і поза межами дво- або багатоквартирного будинку.

Поряд з тим, позивач посилається на те, що його родині за зверненням ОСОБА_4 домоуправлінням було надано у користування спірний сарай, яким до того користувалася інша жінка, як на підставу добросовісного користування спірним приміщенням. Проте, у судовому засіданні встановлено і не заперечується позивачем, що вказане приміщення не було зареєстроване на праві власності ні за жодною із осіб, зокрема, не було жодних документів на спірне приміщення, в тому числі, відсутні будь-які дозволи на його будівництво. Позивач також посилається на те, що на час будівництва вказаного сараю не було ніяких правовстановлюючих документів.

З огляду на положення статті 376 ЦК право власності за набувальною давністю на об`єкт самочинного будівництва не може бути визнано судом, оскільки цією нормою передбачено особливий порядок набуття права власності на нерухоме майно, що збудоване або будується на земельній ділянці, не відведеній для даної мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню.

Позивачу було відомо, що і його родина і у подальшому він володів спірним приміщенням фактично. Фактичне володіння не є підставою для законного володіння. Крім цього, позивач не є мешканцем будинку, на території якого знаходиться спірна будівля, а відтак не належить до кола суб`єктів, які реалізують право спільної власності на окремий її об`єкт - допоміжні приміщення. Територія, на якій розміщене спірне приміщення, є прибудинковою і призначена для обслуговування житлового будинку.

Крім того, нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відтак, беручи до уваги викладене та оцінюючи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що ОСОБА_1 отримав спірне майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього за набувальною давністю.

Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 141, 264, 265, 268, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Харківської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Комунальне підприємство «Жилкомсервіс» про визнання права власності за набувальною давністю - відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга через Ленінський районний суд м. Харкова до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 20.03.2020 року

Суддя О.В. Бородіна