ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/807/1059/20 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про захист прав споживачів, визнання пункту кредитного договору недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про захист прав споживачів, визнання пункту кредитного договору недійсним.

В обґрунтування позову зазначав, що 26.09.2006 року між ним та АКБ України «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ОТП «Факторинг Україна» було укладено кредитний договір №CNL-201/077/2006.

Відповідно до умов договору банк надає позичальнику кредит на споживчі цілі в сумі 150 000 гривень строком на 120 місяців (10 років), а позичальник зобов`язується повернути його разом з процентними платежами.

Процентна ставка по кредиту становить фіксований відсоток 5,5% річних та FIDR, яка буде визначатись самостійно банком.

Пунктом 4.1.1. Кредитного договору також передбачено плату за порушення прийнятих на себе зобов`язань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами у визначені договором строки, позичальник зобов`язаний сплатити банку пеню у розмірі 1% від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов`язань за кожен день прострочки.

На думку позивача, вимога про нарахування та сплату пені за договором споживчого кредиту в розмірі 1% від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов`язань за кожний день прострочення створює умови, при яких за 50 днів прострочення повернення кредиту у банку виникає право на стягнення непропорційно великої компенсації, що в розумінні ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливою умовою договору. Враховуючи загальний строк позовної давності по пені в 1 рік, вказана несправедлива умова договору, дозволяє, окрім процентів по кредиту, стягнути з позичальника 365% від суми заборгованості по кредиту, що є несправедливим по відношенню до позичальника.

Позивач вважає, що п.4.1.1 Кредитного договору не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права і просив суд визнати недійсним пункт 4.1.1. Кредитного договору №CNL-201/077/2006 від 26.10.2006 року, укладеного між ним та відповідачем.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 листопада 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що висновок суду щодо преюдиційного значення рішення суду від 25.10.2017 року в даній справі, є неправильним, оскільки предметом розгляду справи № 335/14395/14 не було законність п.4.1.1. Кредитного договору, яким встановлена сплата Банку пені в розмірі 1% від суми несвоєчасного виконання Боргових зобов`язань за кожен день прострочи.

Факт стягнення рішенням суду заборгованості за пенею не свідчить про неможливість оскарження умови щодо стягнення пені в іншому судовому процесі, оскільки право на судовий захист закріплене Конституцією України, та не може бути обмежений в такий спосіб.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з безпідставності та необґрунтованості заявлених вимог.

Колегія суддів погоджується яз вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 26.09.2006 року між ОСОБА_1 та АКБУкраїни «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ОТП «Факторинг Україна» укладено Кредитний договір №CNL-201/077/2006.

Відповідно п.2 частини 1 Кредитного договору, банк надає позичальнику кредит на споживчі цілі в сумі 150 000 гривень. Дата остаточного повернення кредиту 26.10.2016 року.

Згідно до п.3 ч.1 Кредитного договору передбачено процентну ставку по кредиту, яка становить фіксований відсоток 5,5% річних та FIDR, яка буде визначатись самостійно банком.

Положеннями п. 4.1.1. ч. 2 Кредитного договору встановлено, що за порушення прийнятих на себе зобов`язань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами у визначені цим договором строки, позичальник зобов`язаний сплатити банку пеню в розмірі 1% від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов`язань за кожен день прострочки. Зазначена пеня сплачується додатково до прострочених сум.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25.10.2017 позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованості за кредитними договорами задоволено частково, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за Кредитним договором №CNL-201/046/2005 від 01.11.2005 року у розмірі 2 208 992,67 грн., стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за Кредитним договором №CNL-201/077/2006 від 26.10.2006 року у розмірі 2 785 646,02 грн.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 15.01.2019 року рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 жовтня 2017 року у справі скасовано в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованості за Кредитним договором №CNL-201/046/2005 від 01.11.2005 року у розмірі 2208992,67 грн. та в частині стягнення з неї судового збору у розмірі 1827 грн. та ухвалено в цій частині позовних вимог нове рішення, яким в задоволенні позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитними договорами та судового збору відмовлено. В іншій частині оскаржуване судове рішення залишено без змін.

Відповідно до вимог ч.4 ст.82 ЦПК обставини, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.?

За приписами ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

В позовній заяві позивач посилається на те, що пункт 4.1.1. договору є несправедливим, оскільки створює істотний дисбаланс у правах та зобов`язаннях сторін за договором через непропорційно велику суму пені у порівнянні з сумою основного боргу.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що за змістом ст.ст. 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладанням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладання договору.

Колегія суддів звертає увагу на те, що Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладанню договору.

Разом з цим, судом першої інстанції вірно враховано, що у зв`язку із порушенням позичальником графіку погашення кредиту, Банк звернувся до суду в порядку ч.2 ст.1050 ЦК України про дострокове звернення стягнення заборгованості.

За результатом розгляду якого ухвалено рішення 25 жовтня 2017 року та стягнуто з ОСОБА_1 суму заборгованості за договором №CNL-201/077/2006 від 26.10.2006 року у розмірі 2 785 646,02 гривень, яка складається з 77 217,85 шв. франків, що за офіційним курсом НБУ станом на 10.03.2015 року складає 1 829 546,84 грн. тіло кредиту; 956 099,18 грн. - пеня, нарахована на суму заборгованості в розмірі 1% на кожний день прострочення кредиту, тож, на переконання суду, нарахування неустойки у розмірі, який не перевищує розміру заборгованості за кредитом та відсотками за користування кредитом, не можна вважати явно дискримінаційною умовою, яка може призвести до істотного дисбалансу у правах та зобов`язаннях сторін.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що пеня у відповідності до положень п. 4.1.1. договору нараховується, виходячи з розміру саме простроченої заборгованості, що передбачає, що застосування цього пункту договору можливе у разі порушення позичальником умов договору.

З огляду на те, що ОСОБА_1 після укладення договору, а також протягом року після ухвалення судом рішення про стягнення з нього заборгованості за договором кредиту, в тому числі і застосування наслідків п. 4.1.1. договору кредиту, не звертався до суду з вимогами про визнання недійсним оспорюваної умови договору, колегія суддів дійшла висновку про те, що ні в момент укладення такого договору, ні після ухвалення судового рішення, вищевказаний пункт договору він не вважав дискримінаційним, а пред`явлення ним позову фактично є намаганням уникнути необхідності виконання зобов`язань за договором кредиту та виконання рішення суду, яке у разі набрання ним законної сили підлягатиме обов`язковому виконанню.

Таким чином, зазначеним рішенням, що набрало законної сили в частині стягнення з ОСОБА_1 суми заборгованості за кредитом за договором №CNL-201/077/2006 від 26.10.2006 року та яке має преюдиційне значення, встановлено правомірність та дійсність оспорюваного в даній справі кредитного договору.

Наявність вказаного судового рішення, яке набрало законної сили, свідчить про безпідставність доводів скаржника про те, що порядок нарахування пені за порушення графіку кредиту, передбачений п.4.1.1 кредитного договору, передбачає можливість нарахування непомірно великої суми компенсації у порівнянні з розміром основного боргу, що не відповідає засадам розумності та справедливості.

Зі стягнутої з позичальника судовим рішенням заборгованості, що набрало законної сили, вбачається, що розмір нарахованої і стягнутої з нього пені не перевищує суми загальної заборгованості, що не спотворює дійсне правове призначення неустойки як засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання.

Згідно правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оспорюваним пунктом кредитного договору права ОСОБА_1 , як споживача фінансових послуг не порушені.

Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньої аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позову.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 листопада 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 05 березня 2020 року.

Головуючий

Судді: