Єдиний унікальний номер 229/6691/19
Номер провадження 22-ц/804/1156/20
Номер провадження 22-ц/804/1156/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2020 року Донецький апеляційний суд в складі колегії:

судді-доповідача: Новікової Г.В.

суддів: Кішкіної І.В., Никифоряка Л.П.,

розглянувши у письмовому провадженні без виклику сторін в м. Бахмуті апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Дружківського міського суду Донецької області від 31 січня 2020 року (ухваленого під головуванням судді Лебеженко В.О. у м. Дружківка, Донецької області, повний текст судового рішення складено 31 січня 2020 року) у цивільній справі №229/6691/19 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що перебував у трудових відносинах з відповідачем. 16.05.2017 року виробничим підрозділом «АТ «Українська залізниця» видано наказ №396/ДН-ОС про звільнення його з 17.05.2017 року на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України з компенсацією 27 днів відпустки та виплатою одноразової грошової допомоги у розмірі 1 середньомісячного заробітку. При звільненні відповідач не провів з ним повного розрахунку.

Просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 12644,00 грн.; стягнути компенсацію за втрату частини заробітної плати, у зв`язку із порушенням термінів її виплати у розмірі 2884,20 грн..

Рішенням Дружківського міського суду від 31 січня 2020 року позовні вимоги задоволені частково: стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь позивача заборгованість із заробітної плати за березень - травень 2017 року у розмірі 11251,14 грн.; стягнуто з відповідача на користь позивача компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати за період з березня по травень 2017 року у розмірі 2025,85; стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь держави судовий збір у розмірі 657,00 грн..

В апеляційній скарзі АТ «Українська залізниця» просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення 13276,99 грн. та ухвалити нове про відмову у цій частині позовних вимог; стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 1152,60 грн..

В обґрунтування посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Зокрема відповідач зазначає, що з 16 березня 2017 року у зв`язку із відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» та виробничих підрозділів підпорядкованих цій дирекції (зокрема й підрозділ в якому працював позивач) було припинено нарахування заробітної плати працівникам СП «Донецької дирекції залізничних перевезень»

Тому на думку відповідача судом першої інстанції не враховано, що відповідач відсутній за фактичним місцем ведення діяльності у місці роботи позивача через форс-мажорні обставини, що у свою чергу обмежило доступ до документів первинного обліку праці та заробітної плати, зокрема табелів обліку робочого часу, які є основною підставою для нарахування працівникові заробітної плати.

Також відповідач наголошує, що у відзиві на позовну заяву він зазначав, що за першу половину березня позивачу нараховано аванс у сумі 1392,86 грн., який отриманий останнім у касі структурного підрозділу, нарахування заробітної плати за спірний період не здійснювалась у зв`язку із відсутністю первинних документів.

Вважає,що суд першої інстанції неправомірно стягнув заробітну плату на підставі документів, наданих позивачем, які були виготовлені на непідконтрольній території (м . Ясинувата), оскільки вони є неналежними доказами у справі. Крім того дані довідки не містять дати їх видачі, підписані особами, повноваження яких не визначені та оформлені в порушення вимог чинного законодавства.

Також позивач не погоджується із задоволенням частково вимоги щодо стягнення компенсації втрати частини доходів, оскільки заборгованість перед позивачем з невиплаченої заробітної плати відсутня.

Вважає, що судом першої інстанції помилково не застосовано до вимог про стягнення заборгованості із заробітної плати положення викладені у висновку торгово-промислової палати України №126/2/21/10,2 від 16.01.2018 року

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача Лаврищева В.В. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції -без змін. Зазначає, що надані позивачем документи та витребувані судом першої інстанції індивідуальні відомості про застраховану особу підтверджують наявність заборгованості відповідача перед позивачем із заробітної плати та підтверджують недостовірність наданих відповідачем документів.

Саме на відповідача як роботодавця покладений обов`язок збереження та ведення первинної документації з питань трудових відносин. Відповідачем не надано доказів, що підтверджують факт знаходження первинної документації з трудових відносин у паперовому вигляді на непідконтрольній території та відсутність у відповідача відповідної документації в електронному вигляді. Відповідачем не наведено жодного аргументованого доводу, що надані позивачем розрахунки заборгованості не відповідають дійсному розміру.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що дана справа є малозначною, ціна позову складає 15528,20 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною 1 ст. 94 КЗпП України передбачено, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimateexpectation) стосовно ефективного здійснення права власності.

Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Отже, законом передбачено, що при звільненні працівник одержує від підприємства, установи, організації всі суми, зокрема й заробітну плату, одержати яку він має право з урахуванням встановленого належним чином розміру заробітної плати.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач перебував із відповідачем в трудових правовідносинах, що підтверджується записами у трудовій книжці та не оспорюється відповідачем.

Згідно наказу №396/ДН-ОС від 16.05.2017 року ОСОБА_1 звільнений з посади електрозварювальника ручного зварювання 4 розряду дільниці з ремонту автозчепного пристрою та автогальмівного обладнання виробничого підрозділу «Ясинуватське вагонне депо» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» на підставі ч. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін з 17.05.2017 року, про що у трудовій книжці зроблено запис.

В підтвердження позовних вимог ОСОБА_1 надано копії розрахунків заробітної плати (табулеграм), відповідно до яких нарахована позивачу заробітна плата за березень 2017 року становить 4 122,07 грн.; за квітень 2017 року нараховано 1822,22 грн., за травень 2017 року нараховано 6699,71 грн., в тому числі компенсація за 27 днів невикористаної відпустки в сумі 5399,46 грн..

Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення заборгованості із заробітної плати, суд першої інстанції правильно виходив із того, що відповідач в порушення вимог ст. 116 КЗпП України, при звільненні з позивачем не провів остаточного розрахунку та не виплатив заборгованість по заробітній платі та обґрунтовано стягнув на користь позивача суму заборгованості з урахуванням компенсації за 27 дні відпустки та врахував виплату позивачу частини заробітної плата за березень 2017 року.

Також суд першої інстанції у зв`язку із невиплатою заборгованості позивачу на момент ухвалення рішення і враховуючи те, що затримка виплати заробітної плати складає більше ніж на один місяць, прийшов до правильного висновку про те, що вимоги позивача про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати є обґрунтованими.

Такі висновки суду відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Суд першої інстанції обґрунтовано визнав належними та допустимими доказами надані позивачем розрахунки заборгованості заробітної плати за березень - травень 2017 року, копії наказів, трудової книжки. Зазначені розрахунки та докази нічим не спростовані.

При цьому посилання відповідача на відсутність первинної документації, як на підставу для відмови у нарахуванні та виплаті позивачу заробітної плати суд першої інстанції правильно визнав необґрунтованими, оскільки обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік, тощо, покладено на працедавця, а не на працівника.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, відповідно до якої, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 30 Закону України «Про оплату праці» саме на роботодавця покладено обов`язок забезпечення достовірного обліку виконуваної роботи працівником та бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Позивачем в підтвердження не виплаченої заробітної плати за період з березня по травень 2017 року надані копії розрахунку заробітної плати (табулеграми), в яких зазначені нараховані суми щомісячно.

Оскаржуючи судове рішення, відповідач не надав доказів на спростування наданих позивачем доказів та на відсутність заборгованості перед позивачем.

За змістом ч. 3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Посилання на те, що відповідач не мав об`єктивної можливості перевірити факт виконання позивачем своїх професійних обов`язків, а тому відсутні підстави для виплати заробітної плати, правильно не прийняті судом першої інстанції, так як спростовуються встановленими обставинами. Підприємство працювало в умовах АТО з 2014 року і до 2017 року повинно було передбачити всі можливі обставини, які б перешкодили подальшій діяльності структурних підрозділів, задля чого повинно було приймати всі заходи для того, щоб мати на території України всі первинні бухгалтерські документи для оплати праці працівників.

З матеріалів справи, а саме із наданих позивачем розрахунків заробітної плати (табулеграм) вбачається, що починаючи з березня 2017 року по день звільнення позивачу нараховувалась оплата саме за простої, які були встановлені наказом начальника структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» від 17 березня 2017 року № 236/ДНД.

Крім того, дані в табуляграмах за спірний період, виданих ВП «Ясинуватське вагонне депо» СП «ДДЗП» філії «Дон.зал» ПАТ «Українська залізниця», а саме дані щодо нарахованої ОСОБА_1 суми заробітної плати співпадають з відомостями Костянтинівсько-Дружківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 21.12.2019 року.

Більше того, заробітна плата, нарахована ОСОБА_1 за березень 2017 року у розмірі 4 122,07 грн., до якої входить як оплата почасової роботи у загальному порядку, так і оплата за час простою у березні 2017 року (а.с.14), у повній мірі співпадає з відомостями Костянтинівсько-Дружківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області в частині суми заробітку для нарахування пенсії за березень 2017 року, де зазначено, що це нарахування за 31 трудовий день.

Також слід зазначити, що витребувані судом першої інстанції індивідуальні відомості про застраховану особу, що надійшли на адресу суду першої інстанції підтверджують припинення нарахування заробітної плати з березня 2017 року, однак не спростовують той факт, що з березня 2017 року по день звільнення позивач виконував свої трудові обов`язки.

Правильно судом першої інстанції зазначено,що табель обліку використання робочого часу повинен бути оформлений відповідачем.

Доводи відповідача, щодо відсутності первинної документації, що унеможливлює нарахування позивачу сум, щодо яких виник спір, не приймаються до уваги з огляду на те, що обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо лежить на роботодавці, а не на працівникові. За цих обставин втрата підприємством первинних документів не позбавляє його обов`язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати.

Апелянтом не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які він не зміг повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб відповідач надав пояснення та докази щодо обставин, на які він посилався як на підставу своїх заперечень.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості по заробітній платі (з урахуванням компенсації за невикористані дні відпустки ).

З долучених до матеріалів справи довідки про доходи №500/1 від 06.06.2019 року та копії відомості на виплату грошей № 13 за березень 2017 року вбачається, що позивачу за березень 2017 року нарахована заробітна плата у розмірі 3392,33 та виплачена у розмірі 1 392,86 грн., про що свідчить особистий підпис позивача у зазначеній відомості.

Зазначені виплати були правильно враховані судом першої інстанції при визначенні розміру заборгованості по заробітній платі, яка підлягає стягненню на користь позивача.

Також ґрунтується на положеннях Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати» висновок суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплати заробітної плати.

Щодо доводів апеляційної скарги про неможливість виконання своїх зобов`язань через настання форс-мажорних обставин, які було засвідчено Висновком торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року, слід зазначити наступне.

Обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Наданий до суду науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України не звільняє відповідача від обов`язку виплатити працівнику заборгованість з оплати праці, а лише підтверджує відсутність вини підприємства у несвоєчасній виплаті заробітної плати.

Таким чином не врахування судом першої інстанції висновку торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року не впливає на правильність висновків суду першої інстанції по суті.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правових висновків суду та не дають підстав для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, тому підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування судового рішення з ухваленням нового рішення немає.

З огляду на висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покладаються на відповідача.

Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 15528,20 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст.368, 369, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Дружківського міського суду від 31 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст.389 ЦПК України.

Судді: