№ апеляційного провадження: 22-ц/824/3652/2020
Головуючий у суді першої інстанції: Гончарук В.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача Крижанівської Г.В.,

суддів Оніщука М.І., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Кибукевич О.Є.

розглянувши в письмовому провадженні в м. Києві апеляційну скаргу Сокирко Ганни Петрівни, подану в інтересах Департаменту патрульної поліції, на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 червня 2019 року, ухвалене у складі судді Гончарука В.П., у цивільній справі № 755/16527/18 за позовом Департаменту патрульної поліції до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 року Департамент патрульної поліції звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди. Зазначив, що 02 квітня 2016 року о 16 годині 48 хвилин водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем Toyota Prius, д.н. НОМЕР_1 , у м. Києві по вул. Курнатовського 11-А, не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, відволікся від керуванням транспортним засобом, в результаті чого здійснив наїзд на перешкоду у вигляді огородження, автомобіль отримав механічні пошкодження переднього бамперу та радіатора. Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 22 квітня 2016 року відповідача ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 20 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 340,00 грн. Автомобіль Toyota Prius, д.н. НОМЕР_1 станом на 02 квітня 2016 року належав на праві власності Департаменту патрульної служби МВС України та на підставі договору позички №10 від 02 грудня 2015 року перебував у користуванні Департаменту патрульної поліції. З 17 грудня 2016 року Департамент патрульної поліції є власником вказаного транспортного засобу. Згідно висновку експертного дослідження Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 17 січня 2017 року № 19/12-3/76 вартість матеріального збитку завданого власнику колісного транспортного засобу Toyota Prius, д.н. НОМЕР_1 , в результаті ДТП, яка сталася 02 квітня 2016 року становить 68 901,53 грн. З урахуванням викладеного,Департамент патрульної поліції просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь майнову шкоду у розмірі 68 901,53 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27 червня 2019 року в задоволенні позову Департаменту патрульної поліції відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, Сокирко Г.П., яка діє в інтересах Департаменту патрульної поліції подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі. Зазначає, що суду першої інстанції було надано докази того, що відповідачем було завдано майнову шкоду позивачу, а також докази на підтвердження розміру завданої шкоди. Жодних інших обставин позивач доводити не був зобов`язаний. Відмовляючи в позові, суд безпідставно послався на те, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що відповідач на день дорожньо-транспортної пригоди перебував у трудових відносинах з позивачем. Вказаний факт не відноситься до обставин, які зобов`язаний був доводити позивач. На думку апелянта, обставини, які дають підстави для покладення на відповідача обмеженої матеріальної відповідальності повинні доводитися самим відповідачем, як завдавачем шкоди. Відмовивши у задоволенні позову, суд першої інстанції фактично позбавив позивача на відшкодування завданої шкоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України справа призначена до розгляду судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи за наявними в матеріалах справи документами.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 02 квітня 2017 року близько 16 годині 48 хвилин водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем Toyota Prius, д.н. НОМЕР_1 , у м. Києві по вул. Курнатовського 11-А, не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, відволікся від керуванням транспортним засобом, в результаті чого здійснив наїзд на перешкоду у вигляді огородження, автомобіль отримав механічні пошкодження переднього бамперу та радіатора.

Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 22 квітня 2016 року ОСОБА_1 визнано винним в скоєнні правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 20 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 340,00 грн. в дохід Держави (а.с. 6).

В результаті дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено автомобіль Toyota Prius, д.н. НОМЕР_1 , який станом на 02 квітня 2016 року належав на праві власності Департаменту патрульної служби МВС України та на підставі договору Позички № 10 від 02 грудня 2015 року перебував у користуванні Департаменту патрульної поліції (а.с. 9-20).

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 з 17 грудня 2016 року Департамент патрульної поліції є власником транспортного засобу Toyota Prius, д.н. НОМЕР_1 (а.с. 8).

Згідно Висновку експертного дослідження Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 17 січня 2017 року № 19/12-3/76 вартість матеріального збитку завданого власнику колісного транспортного засобу Toyota Prius, д.н. НОМЕР_1 , в результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулася 02 квітня 2016 року, станом на момент проведення експертного дослідження складає 68 901,53 грн. (а.с. 21-27).

З`ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову Департаменту патрульної поліціїдо ОСОБА_1 про відшкодування шкоди.

Ухвалюючи рішення, суд виходив з того, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 на день дорожньо-транспортної пригоди перебував у трудових відносинах із Департаментом патрульної поліції, а також на підтвердження протиправного заволодіння службовим транспортом, а саме автомобілем Toyota Prius, д.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_1 як фізичною особою.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частиною 2 ст. 1187 ЦК України визначено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

При цьому, ч. 2 ст. 1192 ЦК України визначено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до ст. 19 Закону «Про Національну поліцію» (в редакції, чинній станом на момент ДТП) у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону. Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.

Згідно з п.23 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (затверджене постановою КМУ УРСР від.29.07.1991р. №114) особи рядового і начальницького складу несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну та кримінальну відповідальність згідно з законодавством.

За правилами, встановленими в п.1-3,5,10 розділу 1 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі (затверджено Постановою Верховної Ради України 25.06.1995р. №243/95-ВР), яке поширюється також на осіб рядового та начальницького складу МВС України, це Положення визначає підстави і порядок притягнення до матеріальної відповідальності осіб винних у заподіянні шкоди державі під час виконання ними службових обов`язків.

Відшкодуванню підлягає пряма дійсна шкода заподіяна, в тому числі пошкодженням майна, що спричинило додаткові витрати для його відновлення за наявності: заподіяння прямої дійсної шкоди; протиправної поведінки; причинного зв`язку між протиправною поведінкою і настанням шкоди; вини у заподіянні шкоди.

За пошкодження, псування або втрату через необережність майна, виданого в особисте користування, настає матеріальна відповідальність у розмірі заподіяної шкоди, але не більше тримісячного грошового забезпечення. Матеріальна відповідальність у повному розмірі шкоди настає у разі: умисного знищення, пошкодження, псування, розкрадання, незаконного витрачання майна або вчинення інших умисних протиправних дій; приписки у нарядах та інших документах фактично невиконаних робіт, перекручування звітних даних і обману держави в інших формах; заподіяння шкоди особою, яка перебувала у нетверезому стані; дій (бездіяльності), що мають ознаки злочину; недостачі, а також знищення або псування майна, переданого їм під звіт для зберігання, перевезення, використання чи для іншої мети (п.10,11 розділу ІІ цього ж Положення).

Таким чином, законодавство України визначає особливості цивільно-правової відповідальності осіб рядового та начальницького складу МВС України та розділяє повну та не повну відповідальність таких осіб внаслідок умисних дій та з необережності.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом позову Департаменту патрульної поліції є відшкодування шкоди відповідачем ОСОБА_1 , завданої в результаті порушень ним правил дорожнього руху під час керування службовим автомобілем.

Таким чином, Департамент патрульної поліції при звернені до суду з таким позовом був зобов`язаний навести дані та надати докази на підтвердження того, що ОСОБА_1 протиправно заволодів транспортним засобом або умисно пошкодив автомобіль, а також на підтвердження грошового забезпечення відповідача.

Разом з тим, Департамент патрульної поліції не надав належних та допустимих доказів на підтвердження підстав для покладення на ОСОБА_1 повної відповідальності за завдану шкоду.

Також, позивачем не було наведено даних чи відремонтовано автомобіль Toyota Prius, д.н. НОМЕР_1 , а розмір шкоди він обґрунтовував висновком експертного дослідження Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 17 січня 2017 року № 19/12-3/76, при цьому, від того чи відремонтовано автомобіль залежить розмір відшкодування, яке підлягає стягненню на користь власника автомобіля.

Так, у разі, якщо автомобіль було відремонтовано, власник автомобіля мав би право на відшкодування вартості відновлювального ремонту, а якщо автомобіль не було відремонтовано, власник автомобіля мав би право на стягнення витрат, необхідних для проведення ремонту.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову Департаменту патрульної поліції.

Колегія суддів відхиляє посилання апелянта на те, що обставини, які дають підстави для покладення на відповідача обмеженої матеріальної відповідальності повинні доводитися самим відповідачем, як особою, яка завдала шкоду, оскільки Департамент патрульної поліції просив відшкодувати шкоду, завдану пошкодженням службового автомобіля, а відтак, саме позивач був зобов`язаний доводити наявність підстав для покладення на відповідача обов`язку відшкодувати шкоду та межі його відповідальності.

Таких доказів не було надано і до суду апеляційної інстанції, а оскаржуючи рішення, представник Департаменту патрульної поліції фактично посилався на те, що відповідні обставини мали б бути доведені відповідачем.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

Керуючись ст. 268, 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Сокирко Ганни Петрівни , подану в інтересах Департаменту патрульної поліції залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 16 березня 2020 року

Суддя-доповідач

Судді