П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2020 року

м. Рівне

Справа № 570/78/16-ц

Провадження № 22-ц/4815/421/20

Головуючий у Рівненському районному суді

Рівненської області: cуддя Таргоній М.В.

Ухвалу суду першої інстанції постановлено

повним текстом без проведення судового засідання

09.12.2020 в м. Рівне Рівненської області

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Бондаренко Н.В., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

за участі: представника ОСОБА_1 - адвоката Поліщук Тетяни Сергіївни,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Рівненського районного суду Рівненської області від 09 грудня 2019 року в справі за заявою ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 06 липня 2017 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку,

в с т а н о в и в:

У січня 2016 року в суд звернувся представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 з позовом до ОСОБА_2 про визнання особистої приватної власності на нерухоме майно, де просив суд визнати особистою приватною власністю його довірителя земельну ділянку площею 0,0949 га, що розташована на території Білокриницької сільської ради Рівненського району Рівненської області, кадастровий номер :05:016:0462.

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 26 січня 2016 року позовну заяву залишено без руху та надано строк на усунення недоліків, оскільки додана до неї копія довіреності представника позивача не була завірена належним чином.

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 10 лютого 2016 року відкрито провадження у цивільній справі та призначено судове засідання.

Заочним рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 06 липня 2017 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на земельну ділянку площею 0,0949 га, що розташована на території Білокриницької сільської ради Рівненського району Рівненської області, кадастровий номер :05:016:0462.

Згодом, 21 жовтня 2019 року, відповідачем подано заяву про перегляд заочного рішення, де, помимо його скасування з підстав наведених в заяві, просив поновити строк на подання такої заяви. Обґрунтовуючи поважність пропуску процесуального строку, заявник зазначав, що отримав копію повного тексту заочного рішення лише 26 вересня 2019 року, а на підтвердження цього надав копію надісланого судом поштового конверту, супровідного листа та витяг із веб-сайту підприємства "Укрпошта" про відстеження поштового відправлення.

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 25 жовтня 2019 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишено без руху, позаяк заявник не виконав вимоги п.3 ч.2 ст. 285 ЦПК України, тобто не зазначив обставин, що свідчать про поважність причин неявки в судове засідання та (або) неповідомлення їх суду, а також причин неподання відзиву (заперечення проти позову), і докази про це.

В порядку виконання вимог судового рішення 02 грудня 2019 року ОСОБА_2 подано відповідну заяву, в якій зазначав, що жодних судових повісток про виклик в судове засідання у цивільній справі не отримував, а повний текст заочного рішення отримав лише 26 вересня 2019 року. Стверджував, що жодних доказів про вручення копії цього рішення суду, в т.ч. судових повісток, у матеріалах справи не міститься.

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 05 грудня 2019 року призначено до судового розгляду заяву відповідача про перегляд заочного рішення. Як зазначено в судовому рішенні, суд прийняв заяву про усунення недоліків та вказав, що підстав для повернення заяви чи відмови у призначенні судового розгляд не вбачається.

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 09 грудня 2019 року заяву про перегляд заочного рішення залишено без розгляду.

Постановляючи ухвалу, суд попередньої інстанції виходив із того, що в матеріалах справи наявні докази належного повідомлення відповідача про час та місце розгляду цивільної справи, зокрема шляхом опублікування оголошень в газеті "Урядовий кур`єр", а також вручення відповідачу 29 вересня 2017 року копії заочного рішення. Тому, врахувавши правові позиції Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2019 року у справі №910/15481/17, дійшов висновку про неможливість визнання причин пропуску процесуального строку поважними.

На ухвалу суду ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, де покликався на незаконність судового рішення, яке полягало в порушенні норм процесуального права та неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи.

На її обґрунтування зазначав, що суд, прийнявши належним чином оформлену заяву про перегляд заочного рішення, тобто після усунення процесуальних недоліків цієї заяви, відповідно до ч.3 ст. 287 ЦПК України мав залишити заяву без задоволення або ж скасувати заочне рішення і призначити справу до розгляду за правилами загального чи спрощеного позовного провадження. Втім, всупереч цій нормі права залишив заяву без розгляду, що вважав помилковим. Разом з тим, мотивуючи позицію щодо отримання копії заочного рішення, суд не врахував того, що відповідне поштове відправлення було надіслано на неналежну адресу. Заявник стверджував, що йому не відомо, хто отримав поштовий конверт із судовим рішенням і підпис на поверненому повідомленні йому не належить. Щодо існування підтвердження про вручення заочного рішення суду за адресою: АДРЕСА_3 Хмельницької області , та того, що про необхідність повідомлення відповідача за вказаною адресою клопотала позивач, дізнався лише 16 січня 2020 року при ознайомленні з матеріалами справи. Проте інформацію в клопотанні стосовно здійснення ним підприємницької діяльності за цією адресою, що спонукало до надсилання судових повісток, вважав недостовірною. Оскільки відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_2 був зареєстрований як підприємець з 22 травня 2013 року по 28 листопада 2017 року, а місце здійснення підприємницької діяльності було по АДРЕСА_2 . Пояснював, що на час розгляду цивільної справи та ухвалення заочного рішення він фактично проживав та був зареєстрованим саме за цією адресою.

З наведених мотивів просив скасувати ухвалу Рівненського районного суду Рівненської області від 09 грудня 2019 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

У поданому відзиві представник позивача - адвокат Поліщук Т.С. просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін. Стверджувала, що суд попередньої інстанції, залишивши заяву про перегляд заочного рішення без розгляду, а не вирішивши це питання в порядку ст. 287 ЦПК України, норми процесуального права не порушив. На думку адвоката, саме відповідачем не спростовано того, що він не отримав заочне рішення з огляду на існування в матеріалах справи відповідного доказу.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи відповідача, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги.

Згідно із ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ст. 228 ЦПК України (в редакції Закону України 1618-ІV від 18.03.2004 року) заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Згідно зі ст. 284 ЦПК України (в чинній редакції) заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заява про перегляд заочного рішення розглядається в судовому засіданні. Неявка осіб, належним чином повідомлених про дату, час і місце засідання, не перешкоджає розгляду заяви (ч. 1 ст. 287 ЦПК України).

За змістом ч. 3 ст. 287 ЦПК України, за результатами перегляду заочного рішення суд може винести ухвалу про залишення заяви без задоволення або скасувати заочне рішення і призначити справу до розгляду за правилами загального чи спрощеного провадження.

З адресної довідки видно, що ОСОБА_2 знято з реєстрації в м. Славута Хмельницької області 21 липня 2000 року (а.с. 15), при цьому інших відомостей про його зареєстроване місце проживання матеріали справи не містять.

Разом з тим, жодної судової повістки, направленої у позовній заяві за адресою: АДРЕСА_2 ; за час розгляду цивільної справи по суті відповідач не отримував (а.с. 31, 32, 43, 52, 57, 70, 89, 91).

Крім того, не було отримано ОСОБА_2 судової кореспонденції й за місцем здійснення господарської діяльності: АДРЕСА_4 інформацію про яке надала Славутська об`єднана державна податкова інспекція Головного територіального управління Державної фіскальної служби у Хмельницький області (а.с.60, 61, 86, 109).

За листом суду в газеті "Урядовий кур`єр" неодноразово публікувались виклики відповідача в судове засідання (а.с. 84, 98).

Проте матеріали справи містять повідомлення про вручення надісланого ОСОБА_2 судом поштового конверту за адресою: АДРЕСА_3

Також за вказаною адресою було направлено й заочне рішення, яке відповідно до поверненого поштового повідомлення вручено 29 вересня 2017 року (а.с. 119).

Про необхідність направлення судової кореспонденції за цією адресою зазначила представник позивача у поданому 08 квітня 2016 року клопотанні, оскільки там знаходилось належне відповідачу кафе " ІНФОРМАЦІЯ_1 " (а.с. 29).

Разом з цим, згідно з поданим до апеляційної скарги паспортом громадянина України ОСОБА_2 його місце проживання зареєстровано 18 серпня 2009 року за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 186).

Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, без повідомлення учасників справи.

Між тим, матеріалами справи підтверджується те, що ОСОБА_2 не отримував копію заочного рішення за зареєстрованим місцем проживання.

Так, стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Ключовими принципами цієї статті є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Ураховуючи той факт, що право на справедливий суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, Європейський суд з прав людини вказав у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення.

У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі "Белле проти Франції" (Bellet v. France) Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини").

Практика Європейського суду з прав людини щодо України стосовно гарантій, закріплених статтею 6 розділу І Конвенції, знайшла своє відображення у справах, які стосуються права доступу до суду та справедливого судового розгляду.

Також Європейський суд з прав людини вказав, що й принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом ("Гурепка проти України" від 08 квітня 2010 року).

Суд зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на "усне слухання". Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи ("Трудов проти Росії" від 13 грудня 2011 року).

Аналізуючи таку практику у контексті гарантій, закріплених статтею 6 розділу І Конвенції, можна зробити висновок, що причини порушення прав людини частіше за все полягають у недосконалому законодавстві або в його практичному застосуванні державними органами та судовими інстанціями.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 06 вересня 2005 року у справі "Салов проти України" зауважує, що однією з вимог, яка постає з вислову "передбачений законом", є передбачуваність відповідних заходів. Та чи інша норма не може вважатись "законом", якщо її не сформульовано з достатньою чіткістю, щоб громадянин міг регулювати свою поведінку: він повинен мати можливість (за необхідності й за належної правової допомоги) передбачити наслідки, до яких може призвести певна дія. Крім того, Європейський суд з прав людини підкреслює, що рівень передбачуваності значною мірою залежить від змісту заходу, сфери, яку він має охопити, а також кількості й статусу тих, до кого він застосовується.

Отже, враховуючи зазначені норми процесуального права, практику Європейського суду з прав людини, з`ясувавши обставини справи та наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що відповідач був позбавлений права на доступ до суду, оскільки йому не була забезпечена можливість перегляду заочного рішення та йому вчинено правові перешкоди у здійсненні цього права.

Мотивом для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду попередньої інстанції відповідно до п.4 ч.1 ст. 379 ЦПК України є порушення норм процесуального права, яке призвело до постановлення помилкової ухвали.

Керуючись ст. 374, 379, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Рівненського районного суду Рівненської області від 09 грудня 2019 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 24.03.2020

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: Н.В. Бондаренко

С.С. Шимків