Справа № 462/3133/19 Головуючий у 1 інстанції: Колодяжний С.Ю.
Провадження № 22-ц/811/3930/19 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів: Ванівського О.М., Курій Н.М.,

при секретарі Матяш С.І.

з участю представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Бекерської О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на рішення Залізничного районного суду міста Львова від 22 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И В:

15.05.2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути із Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» 11497,95 грн. компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати та 188597,24 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.07.2014 року по 10.04.2019 року.

Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що з 14.11.2012 року працював у ЛМКП «Львівтеплоенерго» на посаді електрослюсаря з обслуговування автоматики та засобів вимірювання електростанцій 4 групи, служби вимірювання, наладки і випробувань Теплоелектроцентралі №1. 03.07.2014 року на підставі наказу № 395-к звільнений з роботи згідно п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін. Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 01.11.2018 року, яке набрало законної сили, стягнуто із ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь позивача 8850,70 грн. невиплаченої заробітної плати і 702,80 грн. доплати за шкідливі умови праці. Однак, компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати йому нараховано і виплачено не було, а відтак позивач вважає, що має право на отримання відповідної компенсації, а також на виплату згідно ст.117 КЗпП України середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Позивачем подано розрахунки, згідно яких розмір компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати становить 11497,95 грн., а розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - 188597,24 грн.

Рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 22 жовтня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто із Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_2 компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати у розмірі 11497,95 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04 липня 2014 року по 10 квітня 2019 року у розмірі 188597,24 грн., без урахування податків та інших обов`язкових платежів, які підлягають утриманню з цих сум відповідно до законодавства України.

Стягнуто із Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_2 1885,98 грн. судового збору та 4000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнуто із Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь держави - 768,40 грн. судового збору.

Зобов`язано Управління Державної казначейської служби України у Залізничному районі м.Львова (, що розташоване за адресою: м.Львів, вул.Виговського, 34) повернути ОСОБА_2 397,07 грн. надміру сплаченого згідно квитанції № 7897039 від 04.06.2019 року судового збору.

Рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні оскаржило Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго». Вважає рішення суду в оскаржуваній частині незаконним, необгрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, а висновки суду такими, що не відповідають дійсним обставинам справи. Вважає, що суд мав би стягнути той відсоток середнього заробітку працівника, який становила сума недоплаченої від середнього заробітку за спірний період 1,8%, що є справедливим. Звертає увагу на недотримання судом правової позиції Верховного Суду України, викладеної у Постанові від 27.04.2016 року в справі №60113цс-16, відповідно до якої у випадку неістотності суми відносно розміру заробітку справедливим є застосування принципу співмірності та зменшення відшкодування працівникові заробітку за час затримки розрахунку. Просить скасувати рішення Залізничного районного суду міста Львова від 22 жовтня 2019 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та прийняти нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 з 14.11.2012 року по 03.07.2014 року працював у ЛМКП «Львівтеплоенерго» на посаді електрослюсаря з обслуговування автоматики та засобів вимірювання електростанцій 4 групи, служби вимірювання, наладки і випробувань Теплоелектроцентралі №1.

03.07.2014 року відповідно до наказу № 395-к від 03.07.2014 року позивач був звільнений згідно п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін, що підтверджується копією трудової книжки.

Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 01.11.2018 року у цивільній справі №462/1157/18 стягнуто із ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_2 невиплачену зарплату в розмірі 8850,70 грн. та доплату за шкідливі умови праці в розмірі 702,80 грн.

Рішення суду в апеляційному порядку не оскаржувалось та набрало законної сили.

Встановлено, що 26.02.2019 року відповідачем сплачено позивачу заробітну плату в розмірі 8850,70 грн. та доплату за шкідливі умови праці в розмірі 702,80 грн. на виконання рішення Залізничного районного суду м.Львова від 01.11.2018 року.

Однак, стягнута відповідно до рішення Залізничного районного суду м. Львова від 01.11.2018 року у цивільній справі № 462/1157/18 заборгованість не включає компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушення встановлених строків її виплати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що всупереч вимог ст. 116 КЗпП України відповідач у день звільнення позивача 03.07.2014 року не здійснив з ним усіх розрахунків, а відтак у зв`язку з непроведенням з позивачем остаточного розрахунку при звільненні, з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та компенсація втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення.

Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості сум належних при звільненні роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Відповідно до ч.1 ст.27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року.

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до п. 3 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату.

Частиною 2 ст.233 КЗпП України передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Як вбачається з матеріалів справи, при звільненні ОСОБА_2 відповідач не здійснив виплати всіх сум, що належали позивачу від підприємства в день його звільнення 03.07.2014 року.

Враховуючи, що ОСОБА_2 не були виплачені належні їй суми у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність підстав для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України.

Відповідно до розрахункових листів заробітна плата ОСОБА_2 за останні два календарні місяці перед звільненням становила 3626,91 грн., оскільки в травні 2014 року йому було виплачено 572,75 грн, а в червні 2014 року - 3054,16 грн.

Враховуючи, що позивачем було відпрацьовано в травні 4 дні, в червні 19 днів, а всього 23 дні за період травень-червень 2014 року, середньоденна заробітна плата позивача складає 157,69 грн.

Отже, середній заробіток, який підлягає виплаті, обчислюється шляхом множення 157,69 грн. (середньоденної заробітної плата) на кількість робочих днів/годин, за весь час затримки по день виплати всієї заборгованості по заробітній платі.

Кількість робочих днів за період з 04.07.2014 року (після дня звільнення з роботи) по 10.04.2019 року становить 1196 робочих днів. Відтак, середній заробіток, який підлягає виплаті за час затримки виплати заробітної плати після звільнення позивача складає 188 597,24 = 157,69 (середньоденна заробітна плата) х 1196 (кількість робочих днів за період з 04.07.2014 року по 10.04.2019 року).

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що наданий позивачем розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.07.2014 року по 10.04.2019 року в сумі 188 597,24 грн. проведено у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем не надано суду належних та достатніх доказів (свого розрахунку) на спростування розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.07.2014 року по 10.04.2019 року в сумі 188 597,24 грн., визначеного позивачем.

Доводи апеляційної скарги щодо необхідності застосування принципу співмірності і зменшення розміру середнього заробітку, що підлягає стягненню з відповідача на користь ОСОБА_2 , не беруться колегією суддів до уваги з наступних мотивів.

Право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Згідно правової позиції Верховного Суду у справі № 761/2451/15-ц закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплату всієї суми, що йому належить; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. У разі не проведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь працівника або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, беручи до уваги спірну суму, на яку працівник мав право, частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком та інші конкретні обставини справи.

Крім того, Верховним Судом у цій справі зазначається, що нормою частини другої статті 117 КЗпП України встановлено, що у разі позитивного для працівника вирішення судом спору про розміри належних йому сум, роботодавець не звільняється від оплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, що підтверджується і правовим висновком Верховного Суду України у постанові від 14 грудня 2016 року у справі № 6-788цс16.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 01.11.2018 року у справі №462/1157/18 позов ОСОБА_2 задоволено в повному обсязі та стягнуто 8850,70 грн невиплаченої основної заробітної плати і 702,80 грн невиплачених доплати за шкідливі умови праці. Це рішення не оскаржувалось та набрало законної сили.

Крім того, розмір недоплаченої заробітної, встановлений рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 01.11.2018 року у справі №462/1157/18 в сумі 9553,50 грн., істотно перевищує розмір середнього заробітку позивача, який становить 3297,00 грн. (середньоденна заробітна плата - 157,69 грн. х на середню кількість робочих днів у місяці - 21). Наявність заборгованості по заробітній платі було встановлено в судовому порядку, а саме рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 01.11.2018 року, а не добровільно визнано відповідачем.

Суд може зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, за таких умов: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, як належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Вказана правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі 761/2451/15-ц (провадження № 61-18912св18).

З наведених мотивів, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для застосування принципу співмірності та про стягнення з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 188597,24 грн.

Згідно норм ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Залізничного районного суду міста Львова від 22 жовтня 2019 року залишити без змін.

В іншій частині рішення суду, а саме в частині стягнення із Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» 11497,95 грн. компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, таке не оскаржується, а тому судом не переглядається.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» - залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду міста Львова від 22 жовтня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 13 березня 2020 року.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: О.М. Ванівський

Н.М. Курій