КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/2614/2020 Головуючий у ІІ інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

09 грудня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Ігнатченко Н.В.,

за участі секретаря Тимошевської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2019 року у справі за позовом заступника керівника Київської місцевої прокуратури №8 в інтересах держави, в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки та скасування реєстрації права власності,

УСТАНОВИВ:

у серпні 2018 року заступник керівника Київської місцевої прокуратури №8 звернувся до суду з даним позовом в інтересах держави, в особі Київської міської ради, обґрунтовуючи заявлені вимоги тим, що рішенням Київської міської ради №861/1917 від 09.07.2009 ОСОБА_2 надано у приватну власність земельну ділянку, кадастровий номер :75:670:0294 площею 0,1 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 .

На виконання вказаного рішення ОСОБА_3 отримав державний акт про право власності на земельну ділянку.

У подальшому право власності на вказану земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 25.12.2009 року.

У свою чергу ОСОБА_4 відчужив ОСОБА_5 вказану земельну ділянку відповідно до договору купівлі-продажу №924 від 03.08.2016року.

Пізніше, 04.10.2016 між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки.

Разом з тим встановлено, що рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 25.12.2009р. у Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутнє та даним судом не ухвалювалось.

Крім того, рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 03.02.2014 визнано незаконним та скасовано рішення Київської міської ради №861/1917 від 09.07.2009 про передачу ОСОБА_2 у приватну власність спірну земельну ділянку, визнано недійсним державний акт про право власності на земельну ділянку, зобов`язано повернути земельну ділянку Київській міській раді.

Зазначені обставини свідчать про незаконність відчуження спірної земельної ділянки, а також неправомірність реєстрації права власності за відповідачем. Земельна ділянка неправомірно вибула з власності територіальної громади за відсутності волевиявлення власника та з порушенням встановленого законодавством порядку щодо передачі земельних ділянок, у зв`язку з чим прокурор просив задовольнити заявлені позовні вимоги.

В обґрунтування правомірності звернення прокурора із даним позовом зазначено, що Київська міська рада належним чином не захищає порушені права територіальної громади, про що свідчить відсутність протягом тривалого часу вжитих заходів зі сторони ради, направлених на поновлення порушених прав щодо повернення спірної земельної ділянки територіальній громаді міста Києва та вжитих цивільно-правових заходів, направлених на витребування земельної ділянки з володіння ОСОБА_1 .

На виконання вимог частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру», місцевою прокуратурою повідомлено листом Київську міську раду про прийняте рішення щодо представництва їх інтересів у суді шляхом звернення з позовною заявою до Святошинського районного суду м. Києва.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2019 року позов задоволено.

Витребувано у ОСОБА_1 на користь Київської міської ради земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер :75:670:0294 по АДРЕСА_1 .

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно №16733224 від 04.10.2016 відповідно до якого 04.10.2016 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер :75:670:0294 по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 86.

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно №15326383 від 08.07.2016 відповідно до якого 04.08.2016 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер :75:670:0294 по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 86.

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно №15868080 від 04.08.2016 відповідно до якого 04.08.2016 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності ОСОБА_5 на земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер :75:670:0294 по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 86.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь прокуратури м. Києва судові витрати в розмірі 30 916 грн. 49 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій зазначає про те, що судом неправильно встановлені обставини,які мають значення для справи, рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, суд не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, в зв`язку з чимпросить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

Зокрема, в доводах апеляційної скарги зазначає, що розглядаючи даний спір, суд першої інстанції не дав правової оцінки тому факту, що заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 8 є неналежним позивачем та не може звертатися до суду з даним позовом в інтересах Київської міської ради.

Вважає, що прокурор незаконно звернувся з позовом в порушення вимог п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», ст. 2, ст. 3, ст. 56 ЦПК України, в наслідок чого порушується принцип змагальності судового процесу, диспозитивності цивільного судочинства, право на рівність сторін перед законом і судом, право на справедливий суд, які гарантовані положеннями ст. 129 Конституції України, ст. 2 ЦПК України, ч. 1 ст. 8 і ч. 1 ст. 9 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а також ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, заступником керівника Київської місцевої прокуратури № 8 при зверненні з позовом не обґрунтовано підстави для здійснення представництва інтересів держави від імені Київської міської ради, а також не було надано жодного доказу на підтвердження обставин, що Київська міська рада неналежним чином здійснює свої повноваження із захисту інтересів держави стосовно предмету спору по справі.

Судом першої інстанції проігноровано правові висновки Верховного Суду, висловлені у постановахпосправі № 910/18770/17 від 01.11.2018 року, по справі № 924/1237/17 від 20.09.2018 року, посправі № 927/246/18 від 06.02.2019 року.

Крім того, звертає увагу апеляційного суду на допущені Святошинським районним судом міста Києва порушення вимог ст.ст. 175, 177 та 185 ЦПК Українипри прийнятті позовної заяви до розгляду, з огляду на відсутність в матеріалах справи документів, підтверджуючих повноваження представника позивача.

Зазначає також, що задовольняючи позов, суд першої інстанції не врахував, що вимоги Позивача є несправедливими та суперечать міжнародній практиці, закріпленій в тому числі рішеннями національних судів та порушують Перший протокол Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також не відповідають практиці Європейського суду з прав людини.

Так, Протоколом № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на вільне володіння майном.

Звертаючись до суду з даним позовом, прокурор не надав належних та допустимих доказів, які б дали можливість встановити, що втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном здійснюється з метою задоволення «суспільного інтересу» та, в свою чергу, є виправданим. Так, внаслідок державного втручання відповідач буде нести невиправданий тягар щодо відновлення свого законного права на земельну ділянку.

Вказує, що задоволення позову прокурора в частині визнання за територіальною громадою права власності на спірну земельну ділянку вартістю 1708699,63 грн. потягне негативні наслідки для членів територіальної громади міста Києва, оскільки у відповідача виникає право вимоги виплати відповідної компенсації, як і у попередніх набувачів земельної ділянки, що узгоджується з існуючою практикою ЄСПЛ, яка визначає те, що одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

Також, не погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не пропущено строк позовної давності для звернення до суду, який слід обраховувати з 19 вересня 2017 року.

Відповідач вважає, що Київська міська рада та прокуратура про порушення прав територіальної громади на спірну земельну ділянку дізнались (або могли дізнатися) з 05 березня 2014 року, тобто з дня набрання законної сили рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 03 лютого 2014 року, яким було визнано незаконним та скасовано рішення Київської міської ради №861/1917 від 09.07.2009 року «Про передачу громадянину ОСОБА_2 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд».

Також, не погоджується з висновком суду про те, що підставою для задоволення заявленого позову є відсутність рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 25 грудня 2019 року у справі № 2-4059/2009, на підставі якого земельна ділянка була зареєстрована за ОСОБА_4 , у Єдиному державному реєстрі судових рішень та не перебування такої справи у проваджені Деснянського районного суду м. Чернігова.

Так, після того, як право власності на земельну ділянку було зареєстровано за ОСОБА_6 , він здійснив правочин - договір купівлі-продажу даної земельної № 924 від 03 серпня 2016 року, на підставі якого її власником став ОСОБА_5 .

В подальшому, 04 жовтня 2016 року, ОСОБА_5 здійснив аналогічний правочин і власником земельної ділянки став ОСОБА_1 .

При цьому, ст. 204 ЦП К України встановлює презумпцію правомірності правочину і визначає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 8 у своїй позовній заяві не ставить питання про незаконність набуття права власності на земельну ділянку за ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , як і не просить визнати недійсними договори купівлі-продажу земельної ділянки 03 серпня 2016 року та від 04 жовтня 2016 року, які є чинними і на сьогоднішній день.

Судом також не взято до уваги, що відповідач по справі є добросовісним набувачем, а земельна ділянка вибула з володіння територіальної громади м. Києва саме за волевиявленням Київської міської ради (органу місцевого самоврядування міста Києва) - на підставі рішенням Київської міської ради № 868/1917 від 09.07.2009 року.

У відзиві на апеляційну скаргу заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 8 вказує на хибність доводів скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні представники відповідача ОСОБА_7 , ОСОБА_8 підтримали апеляційну скаргу з підстав, зазначених у ній. Просили скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Представники прокуратури Биховцова О.А., Колодчина Р.В., а також представники Київської міської ради Подоляк Р.Ю., Сімак Я.К. проти задоволення апеляційної скарги заперечували з підстав, зазначених у відзиві. Просили залишити рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

Задовольняючи заявлені позовні вимоги, суд першої вважав обґрунтованими доводи позивача про те, що спірна земельна ділянка вибула з володіння держави в особі Київської міської ради не з їх волі, а тому правомірним є витребування її з чужого незаконного володіння від добросовісного набувача ОСОБА_1 на підставі статті 388 ЦК України. Крім того, скасовуючи рішення про державну реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку за попередніми власниками, місцевий суд виходив із того, що державну реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_4 було здійснено на підставі неіснуючого судового рішення.

Колегія суддів апеляційного суду із такими висновками погоджується, оскільки вони відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Так, судом першої інстанції встановлено, що рішенням Київської міської ради №861/1917 від 09.07.2009 року передано громадянину ОСОБА_2 у приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 .

На підставі вказаного рішення ОСОБА_3 отримав державний акт серії ЯЖ №912806 на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер :75:670:0294, площею 0,1 га на АДРЕСА_1 .

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 03.02.2014року визнано незаконним і скасовано рішення Київської міської ради №861/1917 від 09.07.2009 «Про передачу громадянинку ОСОБА_2 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 ».Визнано недійсним Державний акт серії ЯЖ №912806 на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 8 000 000 000:75:670:0294, площею 0,1 га на АДРЕСА_1 . Зобов`язано ОСОБА_2 повернути на користь Київської міської ради земельну ділянку (а.с. 23-28).

Зазначеним судовим рішенням, яке набрало законної сили, встановлено, що спірна земельна ділянка вибула із володіння територіальної громади м. Києва незаконно, оскільки відноситься до земель рекреаційного призначення. Зі скасуванням рішення Київської міської ради №861/1917 від 09.07.2009 року та визнанням недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого на ім`я ОСОБА_2 , було відновлено правове становище спірної земельної ділянки та повернуто її у комунальну власність.

В той же час, по справі встановлено, що 08.07.2016 року приватним нотаріусом Меженською К.С. Київського міського нотаріального округу зареєстровано право власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_9 на підставі рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 25.12.2009 року по справі №2-4059/2009. Номер запису про право власності 15326383 (а.с. 13-17).

Крім того, відповідно до відомостей з Державного реестру прав на нерухоме майно від 06.08.2018 року, 04.08.2016 рокуна підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Меженською К.С., право приватної власності на спірну земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_5 , номер запису про право власності 15868080.

04.10.2016року зазначену земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Биковим В.О.,зареєстровано на праві приватної власності за ОСОБА_1 , номер запису про право власності 16733224 (а.с. 18-19).

Згідно листа Деснянського районного суду м. Чернігова від 19.09.2017 року, судом першої інстанції встановлено, що згідно алфавітних покажчиків цивільних справ за 2009 р. справа №2-4059/2009 за позовом ОСОБА_4 у суді відсутня, судове рішення по такій справі не ухвалювалось (а.с.29).

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що державна реєстрація права власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_9 відбулась неправомірно, без законних підстав, у зв`язку із чим право власності територіальної громади міста Києва на спірну земельну ділянку фактично не припинялось, а подальше її відчуження відбувалось за відсутності волевиявлення власника.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставічастини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Одним із випадків, коли майно можливо витребувати від добросовісного набувача, є вибуття такого майна поза волею власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі (пункт 3 частини 1 статті 388 ЦК України).

За змістом зазначеної норми майно, яке вибуло з володіння власника без законних підстав (на підставі неіснуючого рішення суду), слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду викладеного у постанові від 14.11.2018 року у справі №183/1617/16, задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. Власник з дотриманням вимог ст.ст. 387, 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Щодо доводів апеляційної скарги про несправедливість вимог про витребування земельної ділянки у добросовісного набувача, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 51 ЗК України до земель рекреаційного призначення належать земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельні ділянки, зайняті територіями будинків відпочинку, пансіонатів, об`єктів фізичної культури і спорту, туристичних баз, кемпінгів, яхт-клубів, стаціонарних і наметових туристично-оздоровчих таборів, будинків рибалок і мисливців, дитячих туристичних станцій, дитячих та спортивних таборів, інших аналогічних об`єктів, а також земельні ділянки, надані для дачного будівництва і спорудження інших об`єктів стаціонарної рекреації.

На землях рекреаційного призначення забороняється діяльність, що перешкоджає або може перешкоджати використанню їх за призначенням, а також негативно впливає або може вплинути на природний стан цих земель (частина третя статті 52 ЗК України).

Той факт, що спірна земельнаділянки належить до земель рекреаційного призначення міста Києва встановлено рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 03 лютого 2014 року.

У цій справі інтерес територіальної громади міста Києва у контролі за використанням спірної земельної ділянки за цільовим призначенням для гарантування безпечності довкілля та непогіршення екологічної ситуації, тобто загальний інтерес у збереженні земель рекреаційного призначення, переважає приватний інтерес кінцевого набувача щодо збереження за ним права на спірну земельну ділянку для будівництва й обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на шкоду вказаному загальному інтересу. Менш обтяжливого засобу забезпечення означеного контролю за користуванням майном в обставинах цієї справи немає.

Щодо відшкодування добросовісному набувачу вартості збитків, слід зазначити, що Цивільний кодекс України визначає механізм повного відшкодування заподіяних кінцевим набувачам збитків. Так, з урахуванням приписів частин третьої і четвертої статті 390 ЦК України кінцевий набувач, який не заявив зустрічного позову, може заявити до власника земельної ділянки позов про відшкодування здійснених з часу, з якого власникові належить право на її повернення, необхідних витрат на утримання та збереження витребуваної земельної ділянки, а у разі здійснення поліпшень цієї ділянки, які не можна відокремити від неї без завдання їй шкоди, - позов про відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася вартість земельної ділянки. Крім того, кінцевий набувач, із власності якого витребовується земельна ділянка, також не позбавлений можливості відновити свої права на підставі частини першої статті 661 ЦК України, пред`явивши вимогу до особи, в якої він придбав цю ділянку, про відшкодування збитків.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі №367/2022/15.

Щодо представництва прокурором інтересів держави в особі Київської міської ради, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу. Як підкреслив Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 01 квітня 2008 року № 4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.

Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», який набрав чинності 30 вересня 2016 року, до Конституції України внесені зміни, а саме Конституцію доповнено статтею 131-1, пункт 3 частини першої якої передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно з ч. 3, 4 статті 56 ЦПК України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за ново виявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру», який набрав чинності 15 липня 2015 року. Ця стаття визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі - компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (частина третя). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший - третій частини четвертої). У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження (частина сьома).

У даній справі, звертаючись до суду із позовом в інтересах держави в особі Київської міської ради, прокурор зазначав, що Київська міська рада належним чином не захищає порушені права територіальної громади, про що свідчить відсутність протягом тривалого часу вжитих заходів зі сторони ради, направлених на поновлення порушених прав щодо повернення спірної земельної ділянки територіальній громаді м. Києва та вжитих цивільно-правових заходів, направлених на витребування земельної ділянки із власності ОСОБА_1 .

При цьому, прокурором дотримано порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», шляхом повідомлення Київської міської ради листом №43-4777 від 02.08.2018 року про намір звернутися до суду із даним позовом.

Апеляційний суд розглядає звернення заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 8 до суду із даним позовом як обґрунтоване, з урахуванням того, що Київська міська рада не скористалась правом на судовий захист порушеного права територіальної громади стосовно спірної земельної ділянки, не спростувала в подальшому наявність обставин, на які посилається прокурор у позові, та навпаки, підтримала заявлені позовні вимоги.

Колегія суддів апеляційного суду вважає також правильними висновки суду першої інстанції щодо необґрунтованості посилань відповідача на пропуск строку позовної давності, який слід обраховувати із 19.09.2017 року, тобто з дати, коли прокуратурі стало відомо про відсутність оригіналу рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 25.12.2009 року по справі №2-4059/2009, а тому саме з цієї дати (19.09.2017) позивач дізнався про порушення вказаного права, саме з цієї дати починається відлік строку позовної давності.

Крім того, слід зазначити, що право власності на спірну земельну ділянку було зареєстровано за ОСОБА_1 04.10.2016 року, тому заявивши вимоги про витребування земельної ділянки від добросовісного набувача у серпні 2018 року, позивач не пропустив строк позовної давності щодо вимог до ОСОБА_1 .

Зважаючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2019 року у даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14 грудня 2020 року.

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Голуб С.А.

Ігнатченко Н.В.