Провадження № 2/235/1233/20
Справа № 235/2957/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2020 року м. Покровськ

Красноармійський міськрайонний суд Донецької області

в складі головуючого судді Хмельової С.М.

за участю секретаря судового засідання Григор`євої С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

До Красноармійського міськрайонного суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачка з 19.01.2012 по 34.02.2020 працювала на посаді фельдшера здравпункта (табельний номер 40091) на Державному підприємстві «Вугільна компанія «Краснолиманська».

Відповідач систематично порушував строки виплати заробітної плати, що змусило мене 04.02.2020 припинити з ним трудові відносини відповідно до частини 3 статті 38 КЗпП України (порушення законодавства про працю).

У день звільнення, в порушення вимог ст.116 КЗпП України розрахунок по заробітній платі з позивачкою не було проведено.

Відповідач надав довідку про заробітну плату за період 2020 року, в якій визначений розмір заробітної плати на момент звільнення в розмірі 37461,91 грн, однак не зрозуміло чи визнає відповідач вказану заборгованість або вважає що її сплатили.

Окрім того відповідач не сплатив заборгованість із заробітної за листопад- грудень 2019 року в розмірі 11437,21 грн, яка зазначена в довідці про заробітну плату за період 2018-2019 роки.

Загальна сума заборгованості із заробітної плати на момент звільнення складає 48899,12 гривень.

Так як у день звільнення позивачка не працювала, вимога про остаточний розрахунок була заявлена у заяві про звільнення.

Станом на поточну дату відповідач так і не здійснив остаточний розрахунок.

Вважає, що відповідач повинен сплатити середній заробіток за час затримки рахунку при звільненні з 04.02.2020 по 08.05.2020.

День звільнення: 04.02.2020. Дата звернення до суду: 08.05.2020. Затримка склала: 63 робочих дні (16 днів у лютому, 21 день в березні, 21 день в квітні, 5 днів в травні)

624,83 - середньоденна заробітна плата згідно довідки відповідача

Розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні станом на 08.05.2020 становить: 624 грн. 83 коп. (середньоденний заробіток) х 63 (кількість робочих днів затримки) = 39364 грн. 29 коп.

Позивачка просить суд стягнути з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 04.02.2020 по день ухвалення судового рішення, розмір якого станом на 08.05.2020 становить 39364 грн. 29 коп. Стягнути з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська на її користь заборгованість із заробітної плати у розмірі 48899 грн.12 коп.

Ухвалою суду від 14.05.2020 року відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Представник відповідача у відзиві на позов зазначив, що відповідач заявлені позовні вимоги не визнає у повному обсязі, вважає їх безпідставними та необґрунтованими, оскільки звільнення позивача за власним бажанням здійснено у повній відповідності до норм чинного законодавства.

Позивачу в якості сум, що підлягають сплаті при звільненні було нараховано: за 12.2019 року - 6 785,59 грн (за винятком обов`язкових утримань до сплати 5 394,55 грн), за 01.2020 року - 7 005,27 грн (за винятком обов`язкових утримань до сплати: 4466,79 грн, за рахунок

коштів ФСС 1124,13 грн) за 02.2020 року - 30456,64 грн. (за винятком обов`язкових утримань до сплати 24 475,46 грн).

Даний факт підтверджується довідками № 895,896,897 від 10.06.2020 року.

День звільнення (04.02.2020 р.) позивача збігається з останнім днем відпустки. Тобто у день звільнення позивач перебувала у відпустці, не працювала. Даний факт також підтверджується «довідкою про відмітки» відділу контрольного табелю підприємства від 20.05.2020 року (відпустка з 22.01.2020- 04.02.2020 продовжена на підставі лікарняного) та довідкою з відділу кадрів від 04.06.2020 року № 91/к.

04.02.2020 року позивач звільнилася з підприємства, тобто в цей день (звільнення) вона не працювала, а знаходилася у відпустці, що підтверджується довідкою ВКТО від 20.05.2020 року та самою позивачкою (заява про звільнення, позовна заява).

04.02.2020 року позивачу відповідно до вимог частини 1 статті 43 КЗпП України пп.2.26, 2.27, ч. 2 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників», видано трудову книжку.

В день звільнення позивач отримала на руки трудову книжку у відділі кадрів підприємства, після чого повинна була звернутися до каси бухгалтерії з письмовою заявою для повного розрахунку. Але, з невідомих причин, позивач до бухгалтерії не звернулася та остаточний розрахунок, який належним чином був нарахований на день її звільнення, не отримала. Не зверталася вона до бухгалтерії підприємства або до керівництва підприємства з вимогою про розрахунок і в подальшому. В заяві про звільнення від 28.01.2020 року вимоги про остаточний розрахунок теж не має.

Підприємством було проведено розрахунок середнього заробітку позивача у відповідності до ПКМУ № 100 та проведено виплату коштів.

Середньоденний заробіток позивача складає за останні 2 місяці 624,83грн.

Даний факт підтверджується довідкою № 895 від 10.06.2020р.

Відповідач отримав позовну заяву, з вимогою про проведення з нею відповідного розрахунку тільки в судовому порядку, під розписку 14.05.2020 року.

Представник відповідача зазначає, що на сьогоднішній день на ДП «ВК «Краснолиманська», як і на багатьох вугледобувних підприємствах регіону, склалася складна економічно - фінансова ситуація, яка спричинила простій на підприємстві, починаючи з 19.12.2019 року, про що виданий наказ від 19.12.2019 року № 875. На час простою до роботи залучаються лише працівники , які мають бути задіяні у роботах з підтримки життєдіяльності підприємства, а саме роботоспроможності гірничошахтного устаткування, попередження затоплення гірничих виробок тощо... Тобто позивач до цих працівників не відноситься, у день звільнення перебувала у відпустці, не працювала, на момент звільнення знала, в якому важкому фінансовому стані знаходиться підприємство. В свою чергу підприємство, незважаючи на таке становище, проявило належну дбайливість до позивача, погодившись зі ст. 44 КЗпП України. Ситуація додатково погіршується оголошенням карантину, з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу.

Враховуючи фактичні обставини справи, відповідачу вкрай важко виконувати, в повному обсязі, вимоги ст.116, 117 КЗпП України і вважає ці обставини, як форс-мажорні (не з вини підприємства). Разом із тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, що не з вини підприємства виникла непереборна сила, що розуміється як надзвичайна і невідворотна за даних умов подія (форс- мажорна обставина, як вимушений простой на підприємстві).

Враховуючи вищевикладене у задоволенні позову просить відмовити у повному обсязі.

Позивачка та представник відповідача до судового засідання не з`явились, надали суду відповідні заяви про розгляд справи без їх участі.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що заявлені вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

ОСОБА_1 працювала на ДП «ВК «Краснолиманська» у період з 25.07.2011р. по 18.01.2012 р., та з 19.01.2012 р. по 04.02.2020 р. фельдшером та медичною сестрою. 04.02.2020 року звільнена за власни м бажанням за ч. 3 статті 38 КЗпП України (а.с.7-9).

Відповідно до наказу про звільнення від 04.02.2020 року за № 151 К ОСОБА_1 звільнена. В наказі зазначено про вказівку розрахунковому відділу виплатити вихідну допомогу сестрі медичній поверхні ОСОБА_1 в розмірі тримісячного середнього заробітку з 04.02.2020 р., ст.44 КЗпП України (а.с.12).

В заяві про звільнення від 28.01.2020 року позивачка просить звільнити її за власним бажанням з 04.02.2020 року відповідно до частини 3 статті 38 КЗпП України у зв`язку з порушенням законодавства про працю, яке полягає у невиплаті заробітної плати в строк, визначений статтею 115 КЗпП України та статтею 24 Закону України «Про оплату праці». Відповідно до статті 3 Закону України «Про відпустки» просить вважати датою звільнення 04.02.2020 року останній день відпустки. Також просить виплатити їй вихідну допомогу в розмірі тримісячного середнього заробітку згідно статті 44 КЗпП України.

Відповідно до довідки за № 895 від 10.06.2020 року середньоденний заробіток ОСОБА_1 становить 624,83 гривні.

Відповідно до довідки за № 869 від 10.06.2020 року ОСОБА_1 за грудень 2019 року нараховано 6785,59 гривень, за винятком обов`язкових утримань до сплати 5394,55 гривень, з яких у травні 2020 року (під час перебування цивільної справи в провадженні суду) перераховано 2000 гривень.

Таким чином заборгованість по заробітній платі за грудень 2019 року складає 3394,55 гривень.

Відповідно до довідки за № 897 від 10.06.2020 року ОСОБА_1 за січень 2020 року нараховано 7005,27 гривень, за винятком обов`язкових утримань до сплати 4466,79 гривень, за рахунок коштів ФСС 1124,13 гривень, які перераховані 24.03.2020 року за кошти ФСС.

Таким чином заборгованість по заробітній платі за січень 2020 року складає 4466,79 гривень.

Відповідно до довідки за № 898 від 10.06.2020 року при звільненні ОСОБА_1 нараховано за лютий 2020 року 30456,64 гривень, за винятком обов`язкових утримань до сплати 24475,46 гривень.

Таким чином заборгованість по заробітній платі станом на дату розгляду справи становить 32336,80 гривень. Дана сума розрахована за винятком обов`язкових утримань, та підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (справа «Суханов та Ільченко проти України») «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» / «правомірне очікування» стосовно ефективного здійснення права власності.

Відповідно до частини 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У статті 116 КЗпП України зазначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Судом встановлено, що позивачка звільнилася 04.02.2020 року, в останній день не працювала (останній день відпустки), тому не отримала від підприємства кошти, що належать до виплати при звільненні. Чинна редакція статті 116 КЗпП України передбачає, що такі кошти виплачуються не пізніше наступного дня після пред`явлення вимоги про розрахунок. Позиція відповідача у даній справі, з приводу виплати належних коштів при звільненні, полягає у відсутності вини підприємства, оскільки позивач не звертався до підприємства з вимогою про виплату належних коштів.

Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступний після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка в останній день роботи не працювала, в заяві про звільнення вказала тільки про виплату тримісячного середнього заробітку, вимоги про остаточний розрахунок при звільненні не зазначила.

Позивачка звернулась до суду 08.05.2020 року (дата вказана на конверті а.с.16), представником відповідача 15.05.2020 року в приміщенні суду отримано ухвалу про відкриття провадження, копію позовної заяви та доданих до неї матеріалів. Таким чином 15.05.2020 року ДП «ВК «Краснолиманське» фактично отримало вимогу від позивачки про виплату сум, які належні їй при звільненні.

Стаття 116 КЗпП України не визначає форми, в якій звільнений працівник повинен пред`явити вимогу про розрахунок. Проте отримавши позовну заяву та ухвалу про відкриття провадження у справі, відповідач не вжив заходів щодо проведення остаточного розрахунку з позивачем.

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки середній заробіток за весь період затримки розрахунку за період з 16.05.2020 року (наступний день після отримання позовної заяви відповідачем) по 12.06.2020 року (день постановлення рішення суду). Розрахунок середнього заробітку: середньоденна заробітна плата 624,83 гривень, кількість робочих днів 19, 624,83*19= 11871,77 гривень.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пунктом 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» передбачено звільнення від сплати судового збору позивачів у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. У поданому позові вимога про стягнення заробітної плати об`єднана з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1681,6 гривень (840,80*2).

Керуючись ст. ст. 12-13, 81,141, 259, 263-265 ЦПК України, ст. ст. 47, 116, 117, 237-1 КЗпП України суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в розмірі 32336 (тридцять дві тисячі триста тридцять шість) гривень 80 копійок.

Стягнути з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 15.05.2020 року по день постановлення рішення суду (12.06.2020 року) у розмірі 11871 (одинадцять тисяч вісімсот сімдесят одну) гривню 77 копійок з утриманням з цієї суми обов`язкових податків та зборів.

Стягнути з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь держави судовий збір у розмірі 1681 (одну тисячу шістсот вісімдесят одну) 60 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Донецького апеляційного суду через Красноармійський міськрайонний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно до пункту 3 Прикінцевих положень ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки апеляційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Позивач: ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ДП «ВК «Краснолиманська», , місцезнаходження: м. Родинське, вул. Перемоги,9.

Повний текст рішення складено 12 червня 2020 року.

Суддя: