КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 757/6077/19-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/5363/2020
Головуючий у суді першої інстанції: Остапчук Т.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Семенюк Т.А.

11 березня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - Семенюк Т.А.

Суддів - Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

розглянувши у порядку статті 369 ЦПК України справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 2 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення суми заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану щорічну відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку, моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2019 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану щорічну відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку, моральної шкоди, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що 27 серпня 2014 року ОСОБА_1 прийнята на роботу згідно з наказом №105/ос від 27 серпня 2014 року на посаду інженера до Державного підприємства «Донецька залізниця».

17 липня 2017 року позивача звільнено на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату працівників на підставі наказу від 10 липня 2017 №2920/ДН-ос.

Зазначила, що відповідачем ОСОБА_1 нарахована, але не виплачена заробітна плата, в тому числі грошова компенсація за невикористану щорічну відпустку у розмірі 12 397 грн. 51 коп., суму винагороди за підсумками роботи за 2016 рік у розмірі 1572 грн. 17 коп.

Також позивач посилається на те, що у зв`язку з невиплатою суми середнього заробітку в день звільнення відповідач повинен сплатити їй середній заробіток за час затримки за період затримки з 18 червня 2017 року по 31 грудня 2018 року у розмірі 66 525 грн. 28 коп., та суму компенсації відповідно Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 №159 у розмірі 1898 грн. 22 коп.

Через невчасні виплати позивач зазнала моральних страждань, тобто їй спричинено моральну шкоду яку вона оцінює в 3000 грн.

Вказала, що зазначена заборгованість із заробітної плати, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, одноразової грошової вихідної допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку, згідно ст.44 КЗпП України є досі невиплаченою, вважає дії відповідача незаконними, так як згідно з вимогами ч.1 ст. 47 та ч. 1 ст.116 КЗпП України, виплата усіх сум, що належать працівнику від підприємства, проводяться у день звільнення. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України, згідно з вимогами ч.1 ст.117 КЗпП України, підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У зв`язку із викладеним, просила суд стягнути з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 суму заборгованості із заробітної плати,грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку у сумі 12397, 51 грн., суму винагороди за підсумком роботи за 2016 рік 1 572,17 грн., суму середнього заробітку за період затримки з 18 липня 2017 року по 31 грудня 2018 року у сумі 66 525,28 грн. та донарахувати по день фактичного розрахунку, стягнути відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати суму компенсації у розмірі 1898,22 грн., моральну шкоду у розмірі 3000 грн.

2 липня 2019 року позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог по стягненню середнього заробітку за час затримки виплати сум при звільненні. За розрахунком позивача сума виплати у період з 10 липня 2017 року по 30 червня 2019 складає 153 830 грн. 40 коп.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 2 грудня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати в загальному розмірі 10 690 грн. 74 коп.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 18 липня 2017 року по 30 червня 2019 року у розмірі 38 960 грн.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 1584 грн. 45 коп.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 500 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави 517 грн. 35 коп. судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник АТ «Українська залізниця» подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог, вважаючи, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що у зв`язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» та виробничих підрозділів, підпорядкованих дирекції, викликаних припиненням переміщення вантажу через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської області шляхами залізничного та автомобільного сполучення, відповідно до Рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України», введеного в дію Указом Президента України від 15 березня 2017 року № 62/2017 та відсутністю первинних документів бухгалтерського обліку, нарахування заробітної плати було припинено.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Як вбачається з матеріалів справи, 27 серпня 2014 року ОСОБА_1 прийнята на роботу згідно з наказом №105/ос від 27 серпня 2014 року на посаду інженера до Державного підприємства «Донецька залізниця».

Відповідно до наказу №136/ос від 19 листопада 2015 року позивач переведена на посаду інженера відділу впровадження та експлуатації АСУ бухгалтерського обліку та звітності інформаційно-обчислювального центру ДП «Донецька залізниця».

Наказом виробничого підрозділу «Інформаційно-обчислювальний центр» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» від 17 березня 2017 року № 19/ІОЦ, який видано відповідно до вищевказаного наказу, встановлено початок простою з 08-00 год. 20 березня 2017 року для всіх працівників виробничого підрозділу «Інформаційно-обчислювальний центр».

На весь період простою працівникам в табелі обліку використання робочого часу наказано проставляти літерний код «П». Оплату за час простою не з вини працівників провести з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою згідно графіку роботи.

17 липня 2017 року позивача звільнено на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату працівників на підставі наказу від 10 липня 2017 №2920/ДН-ос.

Згідно наданого розрахунку, невиплаченою є сума 12397 грн. 51 коп.- за:липень 2016 року - 1824 грн. 68 коп.,лютий 2017 року - 1585 грн. 91 коп.,березень 2017 року - 3021 грн. 51 коп.,квітень 2017 року - 138 грн. 79 коп.,травень 2017 року - заборгованість відсутня.червень 2017 року - 1004 грн. 21 коп.,липень 2017 року - 4822 грн. 41 коп. (складається із заробітної плати за липень, грошової компенсації за дні невикористаної щорічної відпустки та одноразової грошової вихідної допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку, згідно ст.44 КЗпП України).

Згідно матеріалів справи, позивачу нараховано за: липень 2016 року - 1653 грн. 90 коп., лютий 2017 року - 602 грн. 44 коп., березень 2017 року - 3021 грн. 51 коп. квітень 2017 року - 138 грн. 79 коп., за травень 2017 року - відсутні нарахування, червень 2017 року - 1004 грн. 21 коп., липень 2017 року - 4822 грн. 41 коп. При складанні помісячних сум, заборгованість становить 11 243 грн. 26 коп.

На підтвердження суми про виплату відповідачем надано довідку про доходи позивача, за якою нараховано до виплати за березень 2017 року 552 грн. 52 коп., а також у відомості позивачем підтверджено отримання вказано суми.

Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до частини 1 статті 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно статті 2 Закону України «Про оплату праці», до структури заробітної плати входить основна заробітна плата (винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців), додаткова заробітна плата (винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій) та інші заохочувальні та компенсаційні виплати до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до статті 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно статті 22 Закону України «Про оплату праці», суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

За частиною 1 статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до вимог статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У відповідності до вимог статті 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідач як роботодавець порушуючи вимоги статті 116 КЗпП України не виплатив позивачу заборгованість по заробітній платі за липень 2016 року, з лютого 2017 року по липень 2017 року, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку та вихідної допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку, згідно статті 44 КЗпП України в загальному розмірі 10 690 грн. 74 коп.

Доводи апеляційної скарги, що ПАТ «Українська залізниця» не стало правонаступником підприємств залізничного транспорту, розташованих на тимчасово окупованій території та території проведення антитерористичної операції, в тому числі Державного підприємства «Донецька залізниця», та не може відповідати за заборгованість по заробітній платі за липень 2016 року, спростовуються матеріалами справи.

Так саме на підставі Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» та постанови Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 року № 200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», наказу ПАТ «Укрзалізниця» від 15 квітня 2016 року № 303 реорганізовано ІОЦ ДП «Донецька залізниця» у ВП ІОЦ структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» тобто відповідача у справі.

Відповідно до частини 4 статті 36 КЗпП України у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується.

За змістом частини 1 статті 104 ЦК України, юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Отже, ПАТ «Укрзалізниця» у повному обсязі несе обов`язок оплати праці перед позивачем.

В апеляційній скарзі відповідач в обґрунтування своїх доводів про те, що ПАТ «Українська залізниця» не стало правонаступником Державного підприємства «Донецька залізниця», посилається на постанови Верховного Суду України від 8 лютого 2017 року у справах № 910/5096/16, № 910/10474/16, від 22 лютого 2017 року у справах № 910/8325/16, № 910/11196/16, № 910/9323/16. № 910/8349/16.

Проте зазначені справи не містять правових висновків щодо правовідносин, які виникли у цій справі на підставі укладеного між сторонами трудового договору. Зазначені відповідачем постанови ухвалені з урахуванням інших фактичних обставин, які стосуються господарських зобов`язань.

Доводи скаржника, що заборгованість перед позивачем відсутня не приймаються судом до уваги з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем на підтвердження своїх вимог надано розрахунки заробітної плати: за: липень 2016 року - 1653 грн. 90 коп., лютий 2017 року - 602 грн. 44 коп., березень 2017 року - 3021 грн. 51 коп. квітень 2017 року - 138 грн. 79 коп., за травень 2017 року - відсутні нарахування, червень 2017 року - 1004 грн. 21 коп., липень 2017 року - 4822 грн. 41 коп. При складанні помісячних сум, заборгованість становить 11 243 грн. 26 коп.

Виходячи з того, що при розгляді індивідуальних трудових спорів тягар доведення законності звільнення, невиплати заробітної плати чи вчинення або невчинення інших дій чи бездіяльності, які відповідно до закону вчинив чи мав вчинити або яких фактично припустився роботодавець під час трудових правовідносин з працівником-позивачем, покладається повною мірою на роботодавця, останній в даному випадку повинен спростовувати доводи позивача щодо наявності заборгованості належними доказами.

Належних та допустимих доказів на спростування доводів позивача про несплату їй частини заробітку відповідачем суду не надано.

Відповідно до частини другої ст. 30 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці», роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Відповідно до ст. 8 Закону України від 16 липня 1999 року № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів.

Відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе власник (власники) або уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів.

Враховуючи, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом, за якою власник підприємства або уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату (частина 1 статті 21 КЗпП України), що обов`язок організувати бухгалтерський облік на підприємстві покладено на власника або уповноважений ним орган, саме відповідач має довести, що він виплатив позивачу заробітну плату.

Разом з цим, колегія суддів не може погодитись з висновками суду першої інстанції щодо наявності вини АТ «Укрзалізниця» у невиплаті розрахунку при звільненні, з огляду на наступне.

Відповідно до висновку ТПП України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відносно АТ «Укрзалізниця» засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі, у тому числі у м. Донецьку.

З 20 березня 2017 року господарська діяльність та управління виробничими потужностями відповідача унеможливлено неправомірними діями третіх осіб. Майно АТ «Укрзалізниця», що знаходиться в тому числі у м. Донецьку, перебуває у незаконному володінні та під контролем третіх осіб. Фактично відповідач втратив контроль і доступ до своїх виробничих потужностей та іншого майна, у тому числі, до трудових книжок працівників, оригіналів наказів, у тому числі затвердження та введення в дію штатного розпису, особових справ працівників. Початок дій форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) є 20 березня 2017 року. Унеможливлення виконання АТ «Укрзалізниця», регіональною філією «Донецька залізниця» обов`язків, передбачених законодавством України про працю, зокрема, статей 47, 83, 115, 116 КЗпП України, спричинено впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме актами тероризму на території м. Донецька, тривалими перервами в роботі транспорту, регламентними умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, які продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо. Ці форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є надзвичайними, непередбачуваними і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин при всій обачливості зобов`язаної сторони за трудовим договором.

Відтак, колегія суддів вважає, що відповідачем доведено відсутність вини АТ «Українська залізниця» у несвоєчасній виплаті заробітної плати при звільненні, у зв`язку з чим позовні вимоги про стягнення з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягають.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині задоволення позовних вимог про стягненняз Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення моральної шкоди, з постановленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні позову, в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 2 грудня 2019 року в частини задоволення позовних вимог про стягненняз Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення моральної шкоди скасувати, ухваливши в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні зазначених позовних вимог.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає чинності з моменту її проголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді