П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2020 року місто Миколаїв

Єдиний унікальний номер судової справи 484/920/18

Номер провадження 22-ц/812/422/20

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах Прокопчук Л.М. (суддя-доповідач), Кушнірової Т.Б., Лівінського І.В., із секретарем судового засідання Гавор В.Б., за участю позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Кравченко Л.Л., відповідачки ОСОБА_2 , її представника адвоката Сорочана В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 грудня 2019 року (повний текст складено 09 січня 2020 року), ухваленого в приміщенні того ж суду о 11 год. 55 хв. у складі судді Закревського В.І., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Органу опіки та піклування виконавчого комітету Первомайської міської ради Миколаївської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_2 , Києво-Святошинська районна державна адміністрація Київської області, об`єднану зі справою за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про негайне відібрання малолітніх дітей і повернення їх за попереднім місцем проживання,

В С Т А Н О В И В :

В березні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Органу опіки та піклування виконавчого комітету Первомайської міської ради Миколаївської області про негайне відібрання малолітніх дітей і повернення їх за попереднім місцем проживання.

Позовні вимоги обґрунтовував наступним. Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 25.01.2017 року відібрано малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від їх матері ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та їх батька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , без позбавлення їх батьківських прав, передавши дітей органу опіки та піклування виконавчого комітету Первомайської міської ради Миколаївської області. Цим же рішенням попереджено ОСОБА_5 та ОСОБА_1 про необхідність зміни ставлення до виховання дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , виконуючи в подальшому обов`язки щодо виховання та утримання дітей, передбачені сімейним законодавством. Вирішено питання про стягнення з батьків на користь установи або фізичної особи, де будуть перебувати діти, аліментів на їх утримання в розмірі 1/3 частини всіх видів їх заробітку до повноліття дітей, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набуття рішенням законної сили, та стягнуто з ОСОБА_5 та ОСОБА_1 судовий збір на користь держави в сумі 640 грн. з кожного.

Постановою апеляційного суду Миколаївської області від 11.01.2018 року рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 25.01.2017 року скасовано в частині відібрання малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , від їх батька ОСОБА_1 без позбавлення батьківських прав з передачею дітей органу опіки та піклування для подальшого влаштування; в частині стягнення з ОСОБА_1 аліментів на дітей в розмірі 1/3 частки його заробітку; в частині стягнення з ОСОБА_1 судового збору в розмірі 640 грн. Ухвалено в цій частині нове рішення. В задоволенні позову виконкому Первомайської міської ради Миколаївської області до ОСОБА_1 про відібрання дітей та стягнення аліментів відмовлено. В іншій частині судове рішення залишено без змін.

Крім того у червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про негайне відібрання малолітніх дітей і повернення їх за попереднім місцем проживання, в якому виклав ті ж самі обставини щодо відібрання дітей, що і в позові до органу опіки та піклування. Зазначав, що він є батьком дітей і має переважене право перед іншими особами на їх особисте виховання. На його думку, відповідачка ОСОБА_2 , яка призначена опікуном його дітей, утримує дітей не на підставі закону або рішення суду, оскільки розпорядження про призначення опікуна над дітьми втратило силу у зв`язку із ухваленням судового рішення про відмову органу опіки та піклування про відібрання у нього дітей.

Враховуючи зазначене, просив суд відібрати його малолітніх дітей, а саме доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і негайно повернути їх за попереднім місцем проживання та реєстрації, тобто йому (а.с. 1-6, а.с. 110-114 т.1).

Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 04 жовтня 2019 року цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про негайне відібрання малолітніх дітей і повернення їх за попереднім місцем проживання та цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Первомайської міської ради Миколаївської області про негайне відібрання дітей і повернення їх за попереднім місцем проживання об`єднані в одне провадження (а.с. 179 т.1).

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 грудня 2019 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Первомайської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_2 , Києво-Святошинська районна державна адміністрація Київської області, об`єднану зі справою за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про негайне відібрання малолітніх дітей і повернення їх за попереднім місцем проживання.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що позивачем не заявлені вимоги про визнання протиправними та скасування рішень виконавчого комітету Первомайської міської ради Миколаївської області про надання малолітнім дітям позивача статусу дітей, позбавленого батьківського піклування, та розпорядження Києво-Святошинської районної адміністрації Київської області про призначення ОСОБА_2 , опікуном над малолітніми дітьми ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .. Тобто позов заявлено не до всіх осіб, які мають бути відповідачами по справі, що є самостійною і достатньою підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Крім того, суд зазначив, що відсутній позитивний висновок органу опіки та піклування про повернення дітей позивачу, доказів щодо поліпшення санітарно-гігієнічних та побутових умов, що не завдають шкоди їх фізичному та розумовому розвитку, наявність не скасованих рішень виконавчого комітету Первомайської міської ради від 14.04.2017 року № 181 та № 182 про надання дітям статусу дітей, позбавлених батьківського піклування, Києво-Святошинської РДА від 11.07.2017 року № 475 про призначення ОСОБА_2 опікуном малолітніх дітей (а.с. 33-37 т.2).

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. Посилається на те, що суд не врахував всі обставини, які мали істотне значення для правильного рішення суду, висновки, які зробив суд, не відповідають дійсності. Зазначає, що діти в нього були відібрані неправомірно, про що свідчить постанова апеляційного суду Миколаївської області від 11.01.2018 року. Скасування рішення про відібрання дітей автоматично породжує у нього право на вимогу про відібрання дітей. Посилається на те, що суд необгунтовано тривало розглядав справу, відповідачі затягували її розгляд, не з`являючись в судове засідання без поважних причин. На думку позивача інтересам дітей буде відповідати проживання їх з ним, батьком. За час поки діти були з ним, вони не хворіли. Та обставина, що він є особою з інвалідністю, не є підставою не повертати йому дітей, оскільки він, маючи такий же стан здоров`я, виховав самостійно чотирьох дітей від попереднього шлюбу, які вже дорослі, з якими в нього добрі стосунки. Вважає, що в нього є досвід у вихованні дітей і цей досвід позитивний, про що писали в газеті (а.с. 43-58 т.2).

У відзиві на апеляційну скаргу виконавчий комітет Первомайської міської ради Миколаївської області просить рішення суду залишити без змін, а в задоволенні апеляційної скарги відмовити. Посилаються на те, що діти влаштовані в родину опікуна, подальше їх влаштування не потрібне. Діти мають в родині опікуна все необхідне, опікун піклується про них, проводить їх лікування, займається їх розвитком, чого не мали діти під час проживання з батьком. Будинок, де проживає позивач, з пічним опаленням, не великої площі, має дві житлові кімнати, умебльований старими меблями. Належних умов для проживання, розвитку та навчання дітей в ньому немає. Зазначає також, що треба врахувати стан здоров`я позивача і те, що протягом усього часу з моменту відібрання дітей, позивач не цікавився ними (а.с. 88-93 т.2).

В судовому засіданні апеляційного суду позивач підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Представник Первомайської міської ради Миколаївської області, відповідачка ОСОБА_2 та її представник адвокат Сорочан В.О. просили рішення суду залишити без змін.

Третя особа, належно повідомлена про час і місце розгляду справи, не направила свого представника в судове засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній та додатково наданими доказами та перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції колегія суддів прийшла до такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення не відповідає наведеним вимогам.

Матеріали справи свідчать про те, що між сторонами виник спір щодо відібрання дітей позивача від інших осіб. Зазначені правовідносини врегульовані нормами сімейного законодавства, нормами міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до статті 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства, дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Відповідно до статті 163 СК батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду. Суд може відмовити у відібранні малолітньої дитини і переданні її батькам або одному з них, якщо буде встановлено, що це суперечить її інтересам.

Згідно зі статтями 11, 12 Закону України "Про охорону дитинства" сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини.

Держава надає батькам або особам, які їх замінюють, допомогу у виконанні ними своїх обов`язків щодо виховання дітей, захищає права сім`ї, сприяє розвитку системи послуг з підтримки сімей з дітьми та мережі дитячих закладів.

Відповідно до частини першої статті 14 Закону України "Про охорону дитинства" діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

У преамбулі до Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII (далі - Конвенція про права дитини),зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Європейський суд з прав людини неодноразово аналізував позитивні зобов`язання держави щодо забезпечення вказаних інтересів в аспекті дотримання статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та вказував, що при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови. По-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків з сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або неблагонадійною. По-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним ("Neulinger and Shuruk v. Switzerland" від 8 січня 2009 року, заява N 41615/07, "Mamchur v. Ukraine" від 16 липня 2015 року, заява N 10383/09).

Аналіз наведеного законодавства свідчить про те, що сім`я вважається природним середовищем для розвитку дитини; виховання в сім`ї відповідає найкращим інтересам дитини і тільки коли виявиться, що сім`я є особливо непридатною або неблагонадійною, зв`язки з нею можуть бути перервані. Розлучення дітей з батьками всупереч їх волі можливо тільки за умови, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Встановлено, що позивач ОСОБА_1 є батьком малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . За рішенням виконавчого комітету Первомайської міської ради від 16 листопада 2016 року № 594 діти були негайно відібрані від нього, а також їхньої матері ОСОБА_5 у зв`язку з виникненням загрози їх життю та здоров`ю та тимчасово влаштовано до педіатричного відділення Первомайської центральної міської багатопрофільної лікарні. Стан здоров`я дітей на час надходження до медичного закладу визначено як задовільний. З 7 грудня 2016 року дітей передано до Миколаївського обласного Будинку дитини (а.с. 45 т.1).

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 січня 2017 року у справі № 484/3556/16-ц відібрано малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від їх матері ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та їх батька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , без позбавлення їх батьківських прав, передавши дітей органу опіки та піклування виконавчого комітету Первомайської міської ради Миколаївської області. Цим же рішенням попереджено ОСОБА_5 та ОСОБА_1 про необхідність зміни ставлення до виховання дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , виконуючи в подальшому обов`язки щодо виховання та утримання дітей, передбачені сімейним законодавством. Вирішено питання про стягнення з батьків на користь установи або фізичної особи, де будуть перебувати діти, аліментів на їх утримання в розмірі 1/3 частини всіх видів їх заробітку до повноліття дітей, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набуття рішенням законної сили, та стягнуто з ОСОБА_5 та ОСОБА_1 судовий збір на користь держави в сумі 640 грн. з кожного (а.с. 10-11 т.1)

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 21.03.2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 25.01.2017 року залишено без змін.

Рішеннями виконавчого комітету Первомайської міської ради Миколаївської області від 14.04.2017 року № 181 та № 182 на підставі рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 25.01.2017 року у справі № 484/3556/16-ц малолітнім ОСОБА_4 та ОСОБА_3 надано статус дітей, позбавлених батьківського піклування (а.с. 46, 47 т.1).

Відповідно до розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 11.07.2017 року № 475 опікуном над малолітніми дітьми, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , призначено гр. ОСОБА_2 , відповідача за об`єднаною справою, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 50 т.1).

01.11.2017 року ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 21.03.2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с. 148-152 т.1).

Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 11.01.2018 року рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 25.01.2017 року скасовано в частині відібрання малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , від їх батька ОСОБА_1 без позбавлення батьківських прав з передачею дітей органу опіки та піклування для подальшого влаштування; в частині стягнення з ОСОБА_1 аліментів на дітей в розмірі 1/3 частки його заробітку; в частині стягнення з ОСОБА_1 судового збору в розмірі 640 грн. Ухвалено в цій частині нове рішення. В задоволенні позову виконкому Первомайської міської ради Миколаївської області до ОСОБА_1 про відібрання дітей та стягнення аліментів відмовлено. В іншій частині судове рішення залишено без змін (а.с. 13-17 т.1).

З наведених встановлених обставин слідує, що діти з позивачем були розлучені з всупереч їх волі та бажанню, що є порушенням частини першої статті 9 Конвенції про права дитини та частини першої статті 14 Закону України "Про охорону дитинства".

Відповідно до п. 27 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою КМ від 24.09.2008 року № 866 (далі - Порядок) дитина втрачає статус дитини, позбавленої батьківського піклування, у разі поновлення піклування обох або одного з батьків на підставі, зокрема, скасування рішення суду про відібрання дитини у батьків без позбавлення батьківських прав

Пунктом 30 Порядку передбачено, що рішення про втрату дитиною статусу дитини-сироти або дитини, позбавленої батьківського піклування на підставах, зазначених у пунктах 26 і 27 цього Порядку, приймається районною, районною у мм. Києві та Севастополі держадміністрацією, виконавчим органом міської чи районної у місті (в разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади за місцем її походження за поданням служби у справах дітей.

З пояснень представника виконавчого комітету Первомайської міської ради вбачається, що таке рішення зазначеним органом не приймалось.

Не зважаючи на те, що таке рішення відповідним органом не приймалось, колегія суддів вважає, що у зв`язку із скасуванням рішення суду про відібрання дітей у ОСОБА_1 , діти втратили статус дитини, позбавленої батьківського піклування.

При цьому суд виходить як із змісту п. 27 Порядку так і із змісту п. 47 Рішення Європейського суду з прав людини від 18.12.2008 року № 39948/06 "Справа "Савіни проти України", відповідно до якого «Суд повторює, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (див., зокрема, рішення у справі "МакМайкл проти Сполученого Королівства" від 24 лютого 1995 року, п. 86, серія A, N 307-B). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві" (див. згадане вище рішення у справі МакМайкла, п. 87).

З постанови Верховного Суду України від 28 листопада 2016 року по справі № 6-51цс16/2-414/08 за позовом ОСОБА_9 про відібрання малолітньої дитини від опікуна ОСОБА_10 , яка була винесена після ухвалення Рішення Європейського суду з прав людини від 16 липня 2015 року у справі "Мамчур проти України" та яким було встановлено порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини з огляду на невжиття органами влади суттєвих заходів для забезпечення заявникові доступу до його дитини і забезпечення можливості взяти участь у її вихованні, вбачається, що Верховний Суд України не погодився з висновком суду першої інстанції, з яким погодились суди апеляційної та касаційної інстанції, про те, що оскільки рішення органу опіки і піклування про встановлення опіки над дитиною не скасовано, відповідачка являється законним опікуном над малолітньою донькою позивача, тому підстави для захисту прав позивача шляхом відібрання дитини відсутні.

З огляду на наведене, апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо того, що наявність не скасованих рішень виконавчого комітету Первомайської міської ради Миколаївської області від 14.04.2017 року № 181 та № 182 про надання малолітнім ОСОБА_4 та ОСОБА_3 статусу дітей, позбавлених батьківського піклування, розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 11.07.2017 року № 475 про призначення ОСОБА_2 опікуном над малолітніми дітьми ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , та не заявлення позовних вимог про визнання вказаних актів органів виконавчої влади протиправними та про їх скасування, є самостійною і достатньою підставою для відмови в задоволенні заявлених вимог.

Щодо висновку суду про відсутність позитивного висновку органу опіки та піклування про повернення дітей позивачу, доказів щодо поліпшення санітарно-гігієнічних та побутових умов, що не завдають шкоди їх фізичному та розумовому розвитку слід зазначити таке.

Відповідно до частин четвертої-шостої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Суду першої інстанції відповідно до наведених положень СК такий висновок не було надано, як і не було надано ніяких доказів щодо матеріально-побутових умов позивача на час розгляду справи та умов, в яких проживають діти (крім листа Первомайського міського центру соціальної служби для сім`ї, дітей та молоді від 23.01.2018 року, оцінка якому буде дана нижче). Суд керувався тими доказами, які були надані виконавчим комітетом Первомайської міської ради в справі про відібрання дітей у позивача, в той час як їм дана оцінка в постанові апеляційного суду Миколаївської області від 11 січня 2018 року та зроблено висновок, що примусове відібрання дітей від батьків не може обґрунтовуватись виключно посиланням на ненадійність ситуації, в якій опинились діти, та теоретичною можливістю настання негативних наслідків. За такого у справі, яка переглядається, у суду не було підстав робити висновок про недоведеність позовних вимог.

Апеляційному суду надано висновок органу опіки відповідно до вимог ст. 19 СК та докази, що свідчать про матеріальні та житлово-побутові умови як позивача так і його дітей в сім`ї опікуна. Зазначені докази складені після ухвалення судом першої інстанції рішення. Доказів того, що відповідачі не мали можливості подати їх до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від них, суду не надано.

За такого відповідно до вимог частини третьої статті 367 ЦПК України апеляційний суд не може прийняти до відома відомості, зазначені в наданих доказах, хоча слід сказати, що вони свідчать про сумлінне виконання опікуном обов`язків, покладених на нього та передбачених статтею 67 ЦК України.

Щодо висновку органу опіки та піклування про недоцільність повернення дітей позивачу.

По-перше, апеляційний суд враховує, що він складений органом, який є відповідачем у справі, яка переглядається; був позивачем у справі про відібрання дітей у ОСОБА_1 . Після відмови в задоволенні позову комісія з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Первомайської міської ради на засіданні від 22.01.2018 року прийняла рішення про доцільність відібрання дітей у ОСОБА_1 без позбавлення батьківських прав (а.с. 49 т.1) і через деякий час Виконавчий комітет Первомайської міської ради як орган опіки звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про відібрання у нього дітей, провадження у вказаній справі зупинено до розгляду судом касаційної інстанції касаційної скарги на постанову апеляційного суду Миколаївської області від 11.01.2018 року.

В той же час в матеріалах справи мається лист Первомайського міського центру соціальної служби для сім`ї, дітей та молоді від 23.01.2018 року, в якому відмічалося, що після примусового вилучення дітей ОСОБА_1 охоче йшов на співпрацю в працівниками центру, ретельно виконував їх рекомендації, поставив дітей на чергу до дошкільного навчального закладу, зробив генеральне прибирання в будинку, виправ постільну білизну та дитячі речі, застелив підлогу, в будинку постійно тепло та наявні продукти харчування, на подвір`ї прибрано сміття. ОСОБА_1 придбав обігрівач та дитячі санчата (а.с.17-18 т.2).

По-друге, більшість обставин, викладених у висновку, стосується підстав відібрання дітей у ОСОБА_1 , про що було заявлено позов у листопаді 2017 року. Опис будинку, в якому проживає ОСОБА_1 разом зі співмешканкою ОСОБА_11 , яка з пояснень представника органу опіки погоджується приймати участь у вихованні дітей ОСОБА_1 , та її десятирічним сином, його умеблювання не свідчить про те, що сім`я виявляється особливо непридатною або неблагонадійною. Відсутність в будинку особистих речей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , одягу, взуття, іграшок та інше не можна ставити в провину позивачу, оскільки діти вже три з половиною роки не проживають з батьком.

У додатку до Рекомендації Rec(2005)5 Комітету міністрів, прийнятої 16 березня 2005 року, перелічено основні принципи забезпечення прав дітей, які виховуються в інтернатських закладах. Зокрема, ці принципи передбачають таке:

"...Сім`я є природним середовищем для розвитку і забезпечення добробуту дитини, і головну відповідальність за виховання та розвиток дитини покладено на батьків;

- наскільки це можливо, мають вживатися профілактичні заходи з підтримки дітей і сімей з урахуванням їхніх особливих потреб;

- встановлення опіки над дитиною має залишатися винятком, і головною метою такого заходу є захист інтересів дитини...;

- рішення про встановлення опіки над дитиною і сам такий захід не повинні бути предметом дискримінації за ознакою... інвалідності... або іншого статусу... батьків дитини...".

Згідно з Рекомендацією Rec(2006)19 "Про політику на підтримку позитивного виховання дітей батьками", прийнятою 13 грудня 2006 року, у програмах і заходах з підтримки виховання дітей батьками має враховуватися важливість забезпечення певних стандартів матеріально-побутових умов, достатніх для реалізації завдань позитивного виховання дітей. Урядам належить подбати і про те, щоб діти та батьки мали доступ до належного обсягу різноманітних ресурсів (матеріальних, психологічних, соціальних і культурних). Виходячи з інтересів дитини, необхідно також приділяти першорядну увагу забезпеченню таких прав батьків, як право на відповідну підтримку з боку державних органів у виконанні своїх батьківських обов`язків. Особливу увагу слід приділяти сім`ям, які опинилися в складних соціально-економічних умовах і потребують більш конкретної підтримки. Необхідно також, щоб загальні програми доповнювалися адресними цільовими заходами.

Посилаючись на те, що сім`я позивача проживає у старому будинку, який потребує ремонту, вдосконаленню, орган опіки не надав доказів того, що сім`ї з боку держави надавалась допомога та яка.

По-третє, викладені у висновку судження про те, що позивач після відібрання у нього дітей не цікавився станом їх здоров`я, проблемами, не звертався до органу опіки та піклування з клопотанням про надання побачень з дітьми, не телефонував опікуну і не цікавився дітьми, є такими, що спростовуються наданими позивачем доказами та поясненнями учасників справи.

Так, не спростовані пояснення позивача про те, що його ніхто не повідомив про те, що відбувається процес встановлення опіки, місце знаходження його дітей після встановлення опіки. Про зазначені обставини йому стало відомо з відзиву на його позовну заяву. Після того як йому стало відомо про встановлення опіки та місце проживання опікуна, відповідачки ОСОБА_2 , позивач направив їй листа з вимогою повернути дітей, однак відповіді не отримав. Відповідачка ОСОБА_2 підтвердила в судовому засіданні апеляційного суду вказані обставини, свою поведінку пояснила тим, що вважала, що хворій людині не потрібно надавати відповідь. Іншій можливості зв`язатися з опікуном у нього не було, оскільки телефон опікуна йому ніхто не повідомив.

Крім того, позивач у листопаді 2017 року звертався до органу опіки та піклування Первомайської міської ради Миколаївської області із заявою про надання дозволу на побачення з дітьми, на яку отримав негативну відповідь (а.с. 116, 117 т.2). Для вирішення питання про повернення дітей він звертався до прокуратури, поліції, Києво-Святошинської РДА Київської області, ОДА Київської області, ОДА Миколаївської області на протязі 2017-2019 років, про що свідчать відповіді вказаних органів, однак реальної допомоги у вирішенні конфлікту не отримав (а.с. 118-147 т.2).

Четверте. З приводу доводів висновку про те, що позивач за станом здоров`я не може виконувати батьківські обов`язки.

Позивач є особою з інвалідністю 2 групи, непрацездатний, перебуває на обліку у лікаря-психіатра з червня 1985 року у зв`язку із захворюванням, отриманим під час проходження військової служби (а.с. 40, 42 т.1).

Статтею 2 СК врегульовано, що учасниками сімейних відносин є, зокрема, батьки та діти.

Відповідно до частини п`ятої статті 7 СК учасник сімейних відносин не може мати привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, статі, політичних, релігійних та інших переконань, етнічного та соціального походження, матеріального стану, місця проживання, за мовними та іншими ознаками.

Статтею 150 СК передбачені сімейні обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, які повинні виконувати кожним з батьків. Обов`язки та права батьків щодо виховання дитини є головними серед усього комплексу батьківських прав та обов`язків, закріплених сімейним законодавством. Усі інші права та обов`язки батьків щодо їхніх дітей покликані забезпечувати належне виконання батьками свого головного обов`язку -виховувати дитину.

СК містить тільки одну підставу припинення виконання сімейних обов`язків - це визнання особи недієздатною (ч.2 статті 15).

Дані про те, що відповідач визнаний недієздатною особою, відсутні. Також відсутні дані про те, що захворювання позивача створює небезпечну для дітей обстановку (а.с. 44 т.1). Медична установа, де перебуває на обліку позивач, не повідомила про те, що з часу перебування на обліку він періодично проходить лікування, що його поведінка контролюється, надходять скарги на його поведінку та інше. Проживання в будинку, який потребує ремонту, недостатня його умебльованість, певний безпорядок не свідчить про те, що це небезпечно для дітей. Це скоріше свідчить про матеріальні обмеження позивача, який отримує пенсію в розмірі 1860 грн.

В той же час у справі є відомості про те, що рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 20.02.2003 року, не дивлячись на стан здоров`я позивача, за участю органу опіки, було задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_12 про визначення місця проживання неповнолітньої доньки, 1987 року народження, та двох малолітніх синів, 1990 та 1992 років народження, (а.с.74 т. 1), яких він виховував, проживаючи у тому ж будинку, що і зараз, і які на даний час вже є дорослими, мають свої сім`ї, проживають окремо від батька (а.с. 62-69 т.1). Докази того, що стан здоров`я позивача за період з 2003 року погіршився, в справі відсутні.

В Рішенні від 16.07.2015року по справі № 10383/09 "Справа "Мамчур проти України"" ЄСПЛ зазначив, що лише факт інвалідності позивача не можна вважати достатнім для доведення його неспроможності піклуватися про дочку. У зв`язку з цим не було досліджено жодних медичних документів.

Доводи висновку про те, що ОСОБА_1 , поки діти були з ним, не займався їх лікуванням, спростовуються довідкою медичного закладу від 09.11.2016 року, відповідно до якої діти з 2013 по 2016 рік не хворіли (а.с. 8 т.1) та виписними епікризами на дітей за час знаходження їх у дитячому відділенні Первомайської центральної міської багатопрофільної лікарні з 16.11.2016 року по 07.02.2016 року, відповідно до яких стан здоров`я дітей задовільний.

З огляду на наведене апеляційний суд приходить до висновку, що орган опіки та піклування подав висновок, який суперечить інтересам дітей, є недостатньо обґрунтованим та недостовірним, тому не погоджується з ним.

За такого колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції ухвалив незаконне та необгрунтоване рішення, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, через що відповідно до п.п. 3,4 частини першої статті 376 ЦПК України його слід скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Ухвалюючи нове судове рішення, колегія суддів вважає, що в задоволенні позову ОСОБА_1 до органу опіки та піклування виконавчого комітету Первомайської міської ради Миколаївської області про відібрання малолітніх дітей та повернення їх за попереднім місцем проживання слід відмовити, оскільки діти не перебувають під опікою вказаного органу, проживають з опікуном.

Щодо аналогічних вимог, заявлених до відповідачки ОСОБА_2 , слід зазначити наступне.

Не заперечуючи проти того що відповідачка ОСОБА_2 як опікун сумлінно виконує свої обов`язки, створила для дітей належні умови проживання та догляду за ними, слід все ж таки відмітити, що вона відповідно до частини третьої статті 249 СК не мала права перешкоджати спілкуванню дітей з їхнім батьком, оскільки створення таких перешкод можливо тільки у винятку, коли таке спілкування суперечить інтересам дитини. Як зазначалося вище, докази того, що спілкування дітей з батьком суперечить їх інтересам, відсутні.

Зазначена поведінка відповідачки ОСОБА_2 та позиція відповідача - органу опіки та піклування Первомайської міської ради Миколаївської області, який не надав дозвіл на побачення позивача з дітьми, призвела до того, що діти в силу свого віку забули батька, якого не бачили три роки, що створило проблему для їх взаємовідносин.

Відповідачі були зобов`язані зробити спробу врегулювати питання доступу заявника до його дітей та допомогти йому домогтися реального здійснення його батьківських прав.

Те, що органи влади не змогли здійснити це, позбавило, з одного боку, заявника відповідних правових гарантій щодо його батьківських прав, а з другого боку позбавило дітей права на спілкування зі своїм батьком.

Колегія суддів вважає, що цю проблему можна усунути шляхом надання батькові можливості спілкування з дітьми шляхом організації зустрічей з дитячими психіатрами та психологами (див.пункт 3 (Рішення|Комюніке, Європейського суду з прав людини від 25.01.2000 року "Рішення у справі "Іґнакколо-Зеніде проти Румунії"").

Апеляційний суд також враховує висновки, викладені в рішенні ЄСПЛ від 16.07.2015, № 10383/09 "Справа "Мамчур проти України"", відповідно до яких оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (див. рішення у справі Йохансен , зазначеній вище, п. 78; рішення у справі "Кірнс проти Франції", заява N 35991/04, п. 79, від 10 січня 2008 року; та у справі Р. і Х ., зазначеній вище, п. п. 73 та 81). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Як Суд зазначив у рішенні у справі "Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії" ([ВП], заява N 41615/07, ЄСПЛ 2010 року):

"136. Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, "відновити" сім`ю [рішення у справі "Гнахоре проти Франції", заява N 40031/98, п. 59, ЄСПЛ 2000-IX]. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Ельсхольц проти Німеччини", [ВП], заява N 25735/94, п. 50, ЄСПЛ 2000-VIII, та у справі "Марсалек проти Чехії", заява N 8153/04, п. 71, від 4 квітня 2006 року)".

У цьому контексті недостатньо встановити, що дитину може бути поміщено у краще середовище для її виховання (див. рішення у справі К. і Т., зазначене вище, п. 173). Не може також бути виправданим захід, що роз`єднує сімейні зв`язки, самим лише посиланням на ненадійний стан батьків, що може бути вирішено за допомогою менш радикальних засобів, таких як цільова матеріальна допомога та соціальна підтримка, а не шляхом розлучення сім`ї (див., наприклад, рішення у справі "Савіни проти України", заява N 39948/06, п. 50, від 18 грудня 2008 року).

З урахуванням всього вищевикладеного, апеляційний суд вважає, що відібрання дітей у опікуна та повернення їх батькові не буде суперечити інтересам дітей, а тому проходить до висновку про задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відібрання дітей та повернення їх за попереднім місцем проживання.

Згідно із частиною четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Зі справи вбачається, що до розлучення з батьком діти проживали з ним за адресою АДРЕСА_2 .

Щодо судових витрат.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Звертаючись до суду, позивач не сплачував судовий збір в силу пункту дев`ятого частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір». Оскільки його позовні вимоги в частині, що заявлені до ОСОБА_2 , задоволені, відповідно до частин першої та п`ятої статті 141 ЦПК України судовий збір в розмірі 1057,20 грн. слід стягнути з відповідачки ОСОБА_2 на користь держави.

Керуючись ст. 367, 376, 382, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 грудня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Відібрати дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , у ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , яка проживає в квартирі АДРЕСА_1 , та повернути їх батькові ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 , яка проживає в квартирі АДРЕСА_1 , на користь держави судовий збір в розмірі 1057,20 грн.

Рішення суду в частині відібрання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , у ОСОБА_2 , яка проживає в квартирі АДРЕСА_1 , та повернення їх батькові ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що проживає за адресою: АДРЕСА_2 , допустити до негайного виконання.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. Може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Прокопчук Суддя Т.Б. Кушнірова

Суддя І.В. Лівінський

Повний текст судового рішення складено 12 березня 2020 року