Справа № 669/114/20
Провадження № 2/669/152/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2020 року смт.Білогір`я

Білогірський районний суд Хмельницької області

в складі: головуючого - судді Давидюка О.І.,

з участю: секретаря судового засідання Дем`янюк Н.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в смт. Білогір`я в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Ямпільської селищної ради Білогірського району Хмельницької області, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Районне комунальне підприємство «Білогірське бюро технічної інвентаризації» про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом,

ВСТАНОВИВ:

23 січня 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Ямпільської селищної ради Білогірського району Хмельницької області (Ямпільська ОТГ) про визнання права власності на житловий будинок, розташований під АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті батька ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що він, як спадкоємець за заповітом, складеним батьком ОСОБА_2 та посвідченим відповідальною особою Миклашівської сільської ради Білогірського району Хмельницької області, позбавлений права оформити свої спадкові права на житловий будинок, так як за життя власника на житловий будинок не був виготовлений правовстановлюючий документ і в технічному паспорті на будинок помилково вказана громадянка ОСОБА_3 (померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ), яка не є власником даного житлового будинку, а лише тимчасово користувалася ним з дозволу дійсного власника будинку - його батька ОСОБА_2 .

Зазначає, що з вказаних підстав йому відмовлено нотаріальною конторою у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вказаний житловий будинок.

Ухвалою Білогірського районного суду Хмельницької області від 17 лютого 2020 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Білогірського районного суду Хмельницької області від 23 березня 2020 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні свої вимоги з підстав, зазначених в позовній заяві, підтримав повністю, просив позов задовольнити.

Відповідач - Ямпільська селищна рада Білогірського району Хмельницької області про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, представник в судове засідання не з`явився, відзиву не подав.

Вислухавши пояснення позивача, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно з п. п. 5 п. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року № 1952-IV правовстановлюючим документом, на підставі якого проводиться реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна може бути рішення суду, що набрало законної сили про визнання права власності на об`єкти нерухомого майна.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є сином померлого ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про його народження від 27 квітня 1951 року НОМЕР_1 (а.с. 5).

Із свідоцтва про смерть НОМЕР_2 встановлено, що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Кременець Тернопільської області, про що 21 січня 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кременецького районного управління юстиції Тернопільської області зроблено відповідний актовий запис № 13 (а.с. 18).

Згідно заповіту від 05 грудня 2006 року, нотаріально посвідченого секретарем Миклашівської сільської ради Білогірського району Хмельницької області за № 140, який на день смерті заповідача не змінений та не скасований, ОСОБА_2 за життя зробив наступне заповітне розпорядження: «свій житловий будинок з подвірними будівлями по АДРЕСА_1 та житловий будинок з подвірними будівлями по АДРЕСА_3 і земельний сертифікат ХМ № 0084838 заповів своєму синові ОСОБА_1 » (а.с. 6, 61, 92).

З листа завідувача Кременецької державної нотаріальної контори від 02 квітня 2020 року № 40/01-16 та наданих суду копій матеріалів спадкової справи вбачається, що після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , 18 червня 2012 року заведена спадкова справа № 52966395 (номер у нотаріуса - № 175) і спадкоємцем, що прийняв спадщину за заповітом, є син померлого - ОСОБА_1 (а.с. 86-115).

З матеріалів спадкової справи, зокрема заяв про прийняття спадщини від 18 червня 2012 року та 21 травня 2018 року (а.с. 89-90) слідує, що позивач ОСОБА_1 , приймаючи спадщину за заповітом, повідомляв державного нотаріуса про наявність спадкового майна після смерті батька ОСОБА_2 у вигляді житлового будинку АДРЕСА_3 та права на земельну частку (пай) в КСП - селянська спілка «Хлібороб».

Разом з тим, приймаючи спадщину за заповітом, позивач ОСОБА_1 не повідомляв державного нотаріуса про наявність спадкового майна у вигляді житлового будинку АДРЕСА_1 , будь-який процесуальний документ державного нотаріуса, в тому числі відмова у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом щодо даного нерухомого майна, в матеріалах спадкової справи відсутня, не додано такого документа позивачем до позовної заяви і в ході розгляду справи.

Натомість, позивачем до позовної заяви додано лист державного нотаріуса Кременецької державної нотаріальної контори від 21 травня 2018 року № 01-16, з якого слідує, що видати ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 на житловий будинок АДРЕСА_1 неможливо, оскільки не представлено доказів родинних відносин з померлою ОСОБА_3 та відсутністю правовстановлюючого документа на нерухоме майно (а.с. 19).

У відповідності до роз`яснень, даних в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Як з`ясовано судом, житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 були побудовані в 1955-1960 рр., станом на 24 червня 2005 року проведена інвентаризація та оформлена технічна документація на вказане домоволодіння за ОСОБА_3 , що підтверджується даними інвентарної справи, наданої Районним комунальним підприємством «Білогірське бюро технічної інвентаризації» від 30 березня 2020 року № 22 (а.с. 20, 67-76).

Крім того, згідно листа Районного комунального підприємства «Білогірське бюро технічної інвентаризації» від 30 березня 2020 року № 22 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 не оформлене (не зареєстроване).

Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року № 1952-IV, який набрав чинності 03 серпня 2004 року, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 означеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

Порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва на законодавчому рівні вперше встановлено постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення», а до 05 серпня 1992 року не передбачалася процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності.

В подальшому, постановою Кабінету Міністрів України від 09 вересня 2009 року «Про затвердження Тимчасового порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом приватних житлових будинків садибного типу, дачних та садових будинків з господарськими спорудами і будівлями, споруджених без дозволу на виконання будівельних робіт» (втратила чинність 2 червня 2011 року) було передбачено, що підставою для оформлення права власності на приватні житлові будинки, дачні та садові будинки, споруджені до 05 серпня 1992 року, є складений БТІ висновок про технічний стан будівлі та документ, що засвідчує право власності або користування земельною ділянкою, на якій вона розміщена.

Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17 лютого 2011 року № 3038-VI встановлено, що прийняття в експлуатацію зведених до 31 грудня 2009 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, здійснюється інспекціями державного архітектурно-будівельного контролю за результатами технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж таких об`єктів за наявності документа, що посвідчує право власності або користування земельною ділянкою, на якій вони розташовані.

Відповідно до ст. 58 Конституції України нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, тому загальні правила прийняття в експлуатацію не можуть поширюватися на приватні житлові будинку з господарськими будівлями та спорудами, які збудовані до 05 серпня 1992 року.

Таким чином, при вирішенні даного спору, судом враховується, що право власності на збудований житловий будинок АДРЕСА_1 має набуватися в порядку, який існував на час його будівництва.

Так, в 1955-1960 рр. (роки будівництва) та після цього періоду до 05 серпня 1992 року, питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-II, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

За Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Крім того, при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно, суд керується також законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України «Про власність», Законом України від 07 грудня 1990 року № 533-XII «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», Законом України від 25 грудня 1974 року «Про державний нотаріат», постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР», Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами.

Оскільки, житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 були побудовані в 1955-1960 рр., тому, з врахуванням законодавства, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, для державної реєстрації прав власності на нерухоме майно було б достатньо технічного паспорта складеного за результатами технічної інвентаризації, виписки з погосподарської книги сільської ради, рішення місцевої ради про згоду на оформлення права власності на нерухоме майно, рішення про відведення в установленому порядку земельної ділянки під забудову тощо.

Також, для визнання права власності на вказаний будинок в порядку спадкування, в сукупності з іншими доказами, достатньо було б таких документів: виписок з погосподарських книг про те, що будинок належав спадкодавцеві; технічного паспорту на будинок; документа, що посвідчує речове право на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт нерухомого майна, в тому числі рішення відповідної місцевої ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність чи відомості про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність з погосподарської книги; відмови виконкому місцевої ради в оформленні права власності; постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

У відповідності до ч. 1 та ч. 2 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

При цьому, на виконання вимог п. 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України, суд сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи та процесуальним правам сторін.

Будь-яких належних доказів, які б свідчили про те, що на момент смерті, тобто на момент відкриття спадщини, спадкодавцеві ОСОБА_2 належало право на житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 , позивач ОСОБА_1 суду не надав.

При цьому, докази, які надав позивач до позовної заяви та докази, які витребуванні судом за його клопотанням, не є достатніми і в своїй сукупності не дають змогу дійти висновку про те, що спадкодавцеві ОСОБА_2 належало право на житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 .

Включення заповідачем в заповіті від 05 грудня 2005 року до спадкового майна житлового будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 не є беззаперечним доказом того, що вказаний житловий будинок був побудований та належав за життя спадкодавцю ОСОБА_2 , на що посилався в позовній заяві та в судовому засіданні позивач ОСОБА_1 (а.с. 6, 61, 92).

Також, наданий позивачем до позовної заяви договір від 26 липня 1977 року не вказує, що предметом даного договору між ОСОБА_2 , його дружиною ОСОБА_4 та ОСОБА_3 був саме житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 , а лише зазначено «здаємо нашу жилу хату з надвірними прибудовами (хлів і льох з накриттям)» без зазначення ідентифікуючих нерухомого майна даних (а.с. 7).

Більше того, з доданого позивачем до позовної заяви копії технічного паспорту (а.с. 8-13), копій погосподарських книг за 1955-1979 рр. (а.с. 124, 130-155), копій погосподарських книг за 1996-2000 рр. (а.с. 57, 62-63), довідки Ямпільської селищної ради від 30 березня 2020 року № 02-33/106 (а.с. 58), листа Районного комунального підприємства «Білогірське бюро технічної інвентаризації» від 30 березня 2020 року № 22 та копії інвентарної справи (а.с. 67-76) вбачається, що житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 належав ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , і право власності на вказане нерухоме майно не оформлене (не зареєстроване).

Крім того, з довідки Сушовецької сільської ради Білогірського району Хмельницької області від 10 травня 2019 року № 92, довідки цієї ж сільської ради від 18 червня 2019 року № 123 та довідки архівного відділу Білогірської РДА від 03 липня 2019 року № 01-13/191, оригінали яких знаходяться в матеріалах справи № 669/171/19 та копії яких долучені до матеріалів даної справи № 669/114/20, слідує, що інформація про те, ким був побудований, кому була виділена земельна ділянка під забудову та хто був балансоутримувачем житлового будинку по АДРЕСА_1 відсутня (а.с. 125-127).

Таким чином, приймаючи до уваги, що позивачем не доведено належними доказами, що спадкодавцеві ОСОБА_2 належало право на житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 , суд вважає, що в задоволенні позовних вимог з цих підстав слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 328, 1216-1222, 1268-1270 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Ямпільської селищної ради Білогірського району Хмельницької області, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Районне комунальне підприємство «Білогірське бюро технічної інвентаризації» про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом на житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Хмельницького апеляційного суду через Білогірський районний суд Хмельницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), процесуальні строки щодо апеляційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Дата складення повного судового рішення - 15 червня 2020 року.

Суддя О. І. Давидюк