Номер провадження 2-о/243/502/2020
Номер справи 243/2582/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«20» березня 2020 року Слов`янський міськрайонний суд Донецької області в складі:

Головуючого судді Хаустової Т.А.,

присяжних Гончаренко Г.В., Довженко О.В.,

за участю:

- секретаря судового засідання Кобець О.М.,

- прокурора Страшненко О.В.,

- представника Комунального закладу охорони здоров`я «Обласна клінічна психіатрична лікарня м. Слов`янськ» Непран Є.Ю.

- лікаря психіатра Комунального закладу охорони здоров`я «Обласна клінічна психіатрична лікарня м. Слов`янськ» Кара Д.В.

- особи, яка підлягає госпіталізації Радченко О.О.,

- законного представника особи, яка підлягає госпіталізації ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі № 19 Слов`янського міськрайонного суду Донецької області цивільну справу за заявою в.о директора Комунального некомерційного підприємства «Обласна клінічна психіатрична лікарня м. Слов`янськ» Смаль Ю.І., про госпіталізацію ОСОБА_2 у психіатричний стаціонар без її згоди,-

ВСТАНОВИВ:

В.о директора Комунального некомерційного підприємства «Обласна клінічна психіатрична лікарня м. Слов`янськ» Смаль Ю.І., звернувся до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з заявою про госпіталізацію ОСОБА_3 у психіатричний стаціонар без її згоди, обґрунтувавши свої вимоги тим, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , була госпіталізована ІНФОРМАЦІЯ_2 о 14 годині 30 хвилини до Комунального некомерційного підприємства «Обласна клінічна психіатрична лікарня м. Слов`янськ».

Направлення на госпіталізацію було видане лікарем-психіатром Покровської ЦРЛ ОСОБА_4 , який після особистого огляду ОСОБА_3 , зробив висновок про необхідність її госпіталізації у психіатричний стаціонар для обстеження та лікування, у зв`язку із наявністю у неї тяжкого психічного розладу, який обумовлює її небезпеку для себе і оточуючих.

Підставою для висновку про необхідну госпіталізацію є відомості про поведінку ОСОБА_3 , які надійшли від дільничного лікаря-психіатра Покровської ЦРЛ ОСОБА_4 ,та доньки хворої ОСОБА_5 .

На підставі цих відомостей ОСОБА_3 була оглянута лікарем-психіатром ОСОБА_6 у приймальному відділені о 14 годині 30 хвилин 17 березня 2020 року, який підтвердив висновок про необхідність госпіталізації.

Також ОСОБА_3 була оглянута комісією лікарів психіатрів Комунального некомерційного підприємства «Обласна клінічна психіатрична лікарня м. Слов`янськ», яка підтвердила обґрунтованість рішення про госпіталізацію згідно Закону України «Про психіатричну допомогу».

Комісія прийшла до висновку, що обстеження і лікування ОСОБА_3 можливо тільки в умовах стаціонару.

Згода ОСОБА_3 на госпіталізацію відсутня у зв`язку з його відмовою на госпіталізацію за психічним станом.

Просить суд винести Рішення про примусову госпіталізацію ОСОБА_3 в психіатричний заклад.

Представник Комунального некомерційного підприємства «Обласна клінічна психіатрична лікарня м. Слов`янськ» Непран Є.Ю., яка діє на підставі Довіреності № 658 від 19 березня 2020 року, в судовому засіданні підтримала Заяву та просила суд її задовольнити.

Лікар-психіатр Комунального закладу охорони здоров`я «Обласна клінічна психіатрична лікарня м. Слов`янськ»» Кара Д.В., який діє на підставі Довіреності № 657 від 19 березня 2020 року, в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав, просить їх задовольнити.

Особа, яка підлягає госпіталізації ОСОБА_3 в судовому засіданні не погодилася на госпіталізацію її в психіатричну лікарню для лікування. Вказала, що вона є адекватною, нормальною людиною. Вона свою доньку не била, ніяких насильницьких дій до онуки не вчиняла. Все, що викладено її донькою ОСОБА_5 в Заяві, не відповідає дійсності. Між нею та донькою виникли неприязні відносини, оскільки донька бажає заволодіти її квартирою, помістивши її до психіатричної лікарні.

Законний представник особи, яка підлягає госпіталізації ОСОБА_3 ОСОБА_1 , який діє на підставі Довіреності № 01.01-12/6 від 02 січня 2020 року, в судовому засіданні погодився на госпіталізацію ОСОБА_3 в психіатричну лікарню для лікування.

Прокурор в судовому засіданні заявлені вимоги в.о. директора Комунального некомерційного підприємства «Обласна клінічна психіатрична лікарня м. Слов`янськ» не підтримав та просить суд відмовити в їх задоволенні.

Суд, вислухавши учасників справи, допитавши свідка ОСОБА_7 вивчивши матеріали справи, набуває висновку, що заява в.о. директора Комунального некомерційного підприємства «Обласна клінічна психіатрична лікарня м. Слов`янськ» Смаль Ю.І., про госпіталізацію ОСОБА_3 у психіатричний стаціонар без її згоди не підлягає задоволенню з наступних підстав

Статтею 4 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування, медичної, психологічної та соціальної реабілітації, надання освітніх, соціальних послуг.

Цей Закон визначає правові та організаційні засади забезпечення громадян психіатричною допомогою виходячи із пріоритету прав і свобод людини і громадянина, встановлює обов`язки органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування з організації надання психіатричної допомоги та правового і соціального захисту, навчання осіб, які страждають на психічні розлади, регламентує права та обов`язки фахівців, інших працівників, які беруть участь у наданні психіатричної допомоги, здійсненні соціального захисту та навчання осіб, які страждають на психічні розлади.

Відповідно до частини першої статті 339 ЦПК України за умов, визначених Законом України «Про психіатричну допомогу», заява представника закладу з надання психіатричної допомоги про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку та заява про продовження такої госпіталізації подаються до суду за місцезнаходженням зазначеного закладу.

Згідно із частинами першою, другою статті 340 ЦПК України у заяві про проведення психіатричного огляду фізичної особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку та її продовження, про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом.

До заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, а про продовження примусової амбулаторної психіатричної допомоги, про примусову госпіталізацію, її продовження - висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали.

Статтею 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Частинами першою та другою статті 16 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлено, що особа, яку було госпіталізовано до закладу з надання психіатричної допомоги за рішенням лікаря-психіатра на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, підлягає обов`язковому протягом 24 годин з часу госпіталізації огляду комісією лікарів-психіатрів закладу з надання психіатричної допомоги для прийняття рішення про доцільність госпіталізації. У випадку, коли госпіталізація визнається недоцільною і особа не висловлює бажання залишитися в закладі з надання психіатричної допомоги, ця особа підлягає негайній виписці.

У випадках, коли госпіталізація особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку визнається доцільною, представник закладу з надання психіатричної допомоги, в якому перебуває особа, протягом 24 годин з часу госпіталізації направляє до суду за місцем знаходження закладу з надання психіатричної допомоги заяву про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону.

Надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку розглядаються як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод з гарантіями, що передбачені цією статтею.

Однак, згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод особа може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання.

Перед тим як визначати, чи було достовірно доведено, що особа страждає на психічний розлад, вид і ступені якого можуть бути підставою для примусового тримання цієї особи у психіатричній лікарні, суди повинні встановити, чи було таке тримання законним у розумінні підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, зокрема, чи була дотримана процедура, передбачена чинним законодавством України.

Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.

Відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу.

Зазначене відповідає правовій позиції, висловленій у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 2-1/07 (провадження № 14-9свц18).

Згідно ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» «Особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих».

З Лікарсько-психіатричного огляду № 194/1 від 18 березня 2020 року вбачається, що ОСОБА_3 виявляє наявність наступних психічних розладів: контакт непродуктивний. Грубо орієнтована у місці, дезорієнтована у часі. Відомостей про себе не дає. Груба, цинічна, напружена. Озирається на всі боки, відчуває страхи. Поведінкою виявляє наявність слухових галюцинацій, зміст яких не розкриває. Категорично відмовляється від лікування, свідомості хвороби немає. Ретельно приховує свої душевні переживання. Вдома била доньку. Заявляла, що онук помер. Потребує стаціонарного лікування ( а.с. 3).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Однак, в судовому засіданні представник Комунального закладу охорони здоров`я «Обласна клінічна психіатрична лікарня м. Слов`янськ» Непран Є.Ю. та лікар психіатр Комунального закладу охорони здоров`я «Обласна клінічна психіатрична лікарня м. Слов`янськ» Кара Д.В. не змогли пояснити якими саме доказами чи обставинами підтверджується, що стан ОСОБА_3 такий, який дозволяє дійти переконливого висновку про те, що є підстави для її примусового тримання у психіатричній лікарні, а саме, не вказали на підставі чого вони дійшли висновку, що ОСОБА_3 вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих.

Свідок ОСОБА_7 суду пояснила, що разом з малолітньою донькою мешкають два роки з її матір`ю ОСОБА_3 . Відносини між ними були гарні, родинні, конфліктів між ними не було. 16 березня 2020 року її мати ОСОБА_3 почала висловлювати бредові ідеї, агресивно себе поводити, а потім взяла її за волосся та почала трусити, від чого вона впала на землю у дворі. Після чого мати забрала її дитину та пішла в магазин. Вона пішла слідком за ними та по дорозі почала викликати поліцію та Швидку допомогу. До них приїхали працівники поліції та Швидкої допомоги, але вже було 16 годин і лікаря психіатра не було. Вночі мати душила її, але ніяких тілесних ушкоджень у неї не було, тільки червоні плями на шиї. Вона зверталася до поліції з заявою про агресивну поведінку матері, однак до теперішнього часу її заяву до ЄРДР не внесено. До медичних закладів з метою надання їй медичної допомоги, або фіксації тілесних ушкоджень вона не зверталася. Об`єктивних доказів, що мати її била, душила, тягала за волосся вона надати суду не може.

Згідно зі ст. 16 Закону України «Про психіатричну допомогу» ОСОБА_3 проведено огляд комісією лікарями-психіатрами та примусова госпіталізація ОСОБА_3 в психіатричну лікарню визнана доцільною (а.с.3).

Окрім Висновку комісії лікарів-психіатрів Комунального некомерційного підприємства « Обласна клінічна психіатрична лікарня м. Слов`янськ» від 18 березня 2020 року інших обставин щодо поведінки та потенційної небезпечності ОСОБА_3 заявником до суду не надано.

Вказуючи, що поведінка ОСОБА_3 є небезпечною для її доньки та онуки, жодних доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_3 протиправних дій щодо себе, своєї доньки чи будь якої іншої особи, суду не надано.

Суд не може прийняти до уваги пояснення свідка ОСОБА_7 , як доказ того, що ОСОБА_3 є небезпечною для оточуючих людей, зокрема доньки і онуки, оскільки між свідком та ОСОБА_3 неприязні відносити і донька може обмовляти матір.

Без встановлення того факту, що поведінка особи є небезпечною для нього чи оточуючих, неможливо застосувати до неї такий захід, як примусова госпіталізація до психіатричного закладу, що відповідає положенням статті 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, а також практиці Європейського суду з прав людини.

Таким чином,згідно зі ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» відсутні підстави для госпіталізації ОСОБА_3 в психіатричну лікарню в примусовому порядку, у зв`язку з наявністю у ОСОБА_3 важкого психічного розладу у вигляді: Параноїдна шизофренія, безперервна течія, наростаючий параноїдний дефект.

Конституційний суд України в Рішенні у справі про судовий контроль за госпіталізацією недієздатних осіб до психіатричного закладу №2-рп/2016 від 01 червня 2016 року, зазначив, що Україна є демократичною, правовою, соціальною державою, в якій людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті 1, 3 Конституції України).

Системний аналіз законодавства України дає підстави стверджувати, що недієздатні особи є особливою категорією людей (фізичних осіб), які внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу тимчасово або постійно не можуть самостійно на власний розсуд реалізовувати майнові та особисті немайнові права, виконувати обов`язки й нести юридичну відповідальність за свої діяння. Недієздатним особам мають надаватися правові можливості для задоволення індивідуальних потреб, реалізації та захисту їх прав і свобод.

Хоча за станом здоров`я недієздатні особи не спроможні особисто реалізовувати окремі конституційні права і свободи, у тому числі право на свободу та особисту недоторканність, вони не можуть бути повністю позбавлені цих прав і свобод, тому держава зобов`язана створити ефективні законодавчі механізми та гарантії для їх максимальної реалізації.

У пункті 1 статті 5 Конвенції закріплено підстави для правомірного позбавлення особи свободи відповідно до процедури, встановленої законом, до яких належить і законне затримання психічнохворої особи, а в пункті 4 цієї статті передбачено перевірку законності такого затримання у судовому порядку.

Європейський суд з прав людини визначив вимоги, яких необхідно дотримуватися під час законного затримання психічнохворих осіб відповідно до підпункту (e) пункту 1 статті 5 Конвенції, а саме: "за винятком випадків крайньої необхідності, людина не має позбавлятися свободи до тих пір, поки не буде переконливо доведено, що вона дійсно є "психічнохворою". Сама сутність того, в чому слід переконати компетентні державні органи - наявність психічного розладу, - вимагає об`єктивної медичної експертизи; психічний розлад має бути такого характеру або ступеня, які виправдовували б обов`язкове позбавлення свободи; обґрунтованість позбавлення свободи залежить від стійкості такого розладу" (пункт 39 рішення у справі "Вінтерверп проти Нідерландів" від 24 жовтня 1979 року).

Цей суд також вказав, що "хоча не завжди необхідно, щоб процедура за пунктом 4 статті 5 Конвенції щодо психічнохворих осіб мала ті ж гарантії, що вимагаються пунктом 1 статті 6 Конвенції для кримінального чи цивільного процесу, вона повинна мати судовий характер та надавати гарантії, що відповідають суті позбавлення свободи" (пункт 40 рішення у справі "Горшков проти України" від 8 листопада 2005 року).

У Резолюції Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй "Принципи захисту осіб з психічними захворюваннями та поліпшення психіатричної допомоги" від 18 лютого 1992 року N 46/119 визначено, що примусова госпіталізація чи затримання пацієнтів спочатку має відбуватися на короткий строк, встановлений національним законодавством, для обстеження і попереднього лікування до розгляду такої госпіталізації чи затримання контрольним органом, яким має бути суд чи інший незалежний та безсторонній орган (принципи 16, 17).

Парламентська Асамблея Ради Європи у Рекомендації з психіатрії та прав людини від 1 січня 1994 року N 1235 передбачила, що рішення про примусову госпіталізацію особи до психіатричного закладу має ухвалюватися суддею з встановленням часових меж такої госпіталізації (пункт 7).

Згідно зі статтею 1 Конвенції про права інвалідів від 13 грудня 2006 року до інвалідів належать, у тому числі, особи зі стійкими психічними порушеннями, які під час взаємодії з різними бар`єрами можуть заважати їх повній та ефективній участі в житті суспільства нарівні з іншими. Відповідно до пункту 4 статті 12 цієї конвенції держави-учасниці мають, зокрема, забезпечувати, щоб усі заходи, пов`язані з реалізацією інвалідами правоздатності, застосовувалися протягом якомога меншого строку й регулярно перевірялися компетентним, незалежним та безстороннім органом чи судовою інстанцією.

Аналіз наведених міжнародних документів дає підстави для висновку про необхідність здійснення судового контролю над втручанням у право на свободу та особисту недоторканність психічнохворої особи під час її госпіталізації до психіатричного закладу без її згоди.

За статтею 1 Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи стосовно правового захисту осіб, які страждають на психічні розлади і примусово утримуються як пацієнти, від 22 лютого 1983 року N R(83)2 примусове утримання означає госпіталізацію та утримання для лікування особи, яка страждає на психічний розлад, у лікарні, іншому медичному закладі або відповідному місці; таке утримання не є добровільним з боку пацієнта.

Згідно з першим, третім реченнями частини першої, частиною другою статті 13 Закону особа госпіталізується до психіатричного закладу добровільно - на її прохання або за її усвідомленою згодою; особа, визнана у встановленому законом порядку недієздатною, госпіталізується до психіатричного закладу на прохання або за згодою її опікуна; госпіталізація особи у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за рішенням лікаря-психіатра.

Відповідно до абзацу дев`ятого статті 1 Закону усвідомлена згода особи - це згода, вільно висловлена особою, здатною зрозуміти інформацію, що надається доступним способом, про характер її психічного розладу та прогноз його можливого розвитку, мету, порядок та тривалість надання психіатричної допомоги, методи діагностики, лікування та лікарські засоби, що можуть застосовуватися в процесі надання психіатричної допомоги, їх побічні ефекти та альтернативні методи лікування.

Госпіталізація недієздатної особи до психіатричного закладу на прохання або за згодою її опікуна за рішенням лікаря-психіатра передбачає довгострокове надання цій особі психіатричної допомоги у стаціонарних умовах. Госпіталізована до психіатричного закладу в порядку, передбаченому статтею 13 Закону, недієздатна особа цілодобово перебуває у такому закладі без можливості добровільно залишити його територію, а її дії постійно контролюються медичним персоналом.

З наведеного вбачається, що госпіталізація недієздатної особи до психіатричного закладу на підставі статті 13 Закону є обмеженням її права на свободу та особисту недоторканність, закріпленого у статті 29 Конституції України, а тому має відбуватися відповідно до критеріїв, визначених у цьому рішенні.

Встановлена у Законі процедура госпіталізації недієздатної особи до психіатричного закладу на прохання або за згодою її опікуна за рішенням лікаря-психіатра не передбачає судового контролю за такою госпіталізацією, оскільки законодавець фактично розглядав її як добровільну, хоча госпіталізація недієздатної особи відбувається без надання нею усвідомленої згоди.

Конституційний Суд України вважає, що така госпіталізація за своєю природою та наслідками є непропорційним обмеженням конституційного права недієздатної особи на свободу та особисту недоторканність, тому вона має здійснюватися з дотриманням конституційних гарантій захисту прав і свобод людини і громадянина, з урахуванням зазначених міжнародно-правових стандартів, правових позицій Конституційного Суду України та виключно за рішенням суду відповідно до вимог статті 55 Основного Закону України.

Судовий контроль за госпіталізацією недієздатної особи до психіатричного закладу в порядку, передбаченому статтею 13 Закону, є необхідною гарантією захисту її прав і свобод, закріплених, зокрема, статтями 29, 55 Основного Закону України. Суд після незалежного і неупередженого розгляду питання щодо госпіталізації недієздатної особи до психіатричного закладу має ухвалити рішення стосовно правомірності обмеження конституційного права такої особи на свободу та особисту недоторканність.

Європейський суд з прав людини, застосовуючи статтю 5 Конвенції, виходить із того, що ця стаття встановлює позитивний обов`язок держави щодо захисту свободи осіб, які перебувають під її юрисдикцією, інакше існувала б значна прогалина в захисті від свавільного затримання, що було б несумісним з важливістю особистої свободи у демократичному суспільстві, тому держава повинна вживати заходів, що забезпечують ефективний захист вразливих осіб (пункт 102 рішення у справі "Шторк проти Німеччини" від 16 червня 2005 року; пункт 120 рішення у справі "Станєв проти Болгарії" від 17 січня 2012 року).

Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення третього речення частини першої статті 13 Закону у взаємозв`язку з положенням частини другої цієї статті суперечить статтям 3, 8, 29, 55 Конституції України, оскільки передбачає госпіталізацію особи, визнаної у встановленому законом порядку недієздатною, до психіатричного закладу на прохання або за згодою її опікуна за рішенням лікаря-психіатра без судового контролю. (Рішення Конституційного суду України №2-рп/2016 від 01 червня 2016 року).

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Як вбачається з заяви в.о. директора Комунального некомерційного підприємства «Обласна клінічна психіатрична лікарня м. Слов`янськ» Смаль Ю.І., підставою для висновку про необхідну госпіталізацію ОСОБА_3 було видане направлення на госпіталізацію лікарем-психіатром Покровської ЦРЛ ОСОБА_4 , який після особистого огляду ОСОБА_3 зробив висновок про необхідність її госпіталізації у психіатричний стаціонар для обстеження та лікування, у зв`язку із наявністю у неї тяжкого психічного розладу, який обумовлює її небезпеку для себе і оточуючих.

ОСОБА_3 була оглянута комісією лікарів психіатрів Комунального некомерційного підприємства «Обласна клінічна психіатрична лікарня м. Слов`янськ», яка підтвердила обґрунтованість рішення про госпіталізацію згідно Закону України «Про психіатричну допомогу».

Комісія прийшла до висновку, що обстеження і лікування ОСОБА_3 можливо тільки в умовах стаціонару.

Однак, за таких обставин, без достовірного встановлення того, що ОСОБА_3 вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, заява в.о. директора Комунального некомерційного підприємства «Обласна клінічна психіатрична лікарня м. Слов`янськ» Смаль Ю.І. про примусову госпіталізацію ОСОБА_3 до психіатричного закладу в умовах стаціонару задоволенню не підлягає.

Згідно до вимог ч.1 ст. 76 ЦПК України «Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи».

Як передбачено ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Докази, які заявник повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається, як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність або відсутність підстав для задоволення заяви чи відмови у її задоволенні,- повинні бути виключно належними та допустимими.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 12, 18, 76, 77, 80, 81, 259, 263-265, 293, 294, 339-342, 352, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 14, 16, 17 Закону України «Про психіатричну допомогу», суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні Заяви в.о. директора Комунального некомерційного підприємства «Обласна клінічна психіатрична лікарня м. Слов`янськ» про госпіталізацію ОСОБА_2 у психіатричний стаціонар без її згоди.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Донецького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, або в порядку п.15.5 Перехідних Положень ЦПК України. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлений 20 березня 2020 року.

Рішення прийнято, складено і підписано в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

Головуючий:

Суддя Слов`янського

міськрайонного суду

Донецької області Т.А. Хаустова

Присяжні: Г.В. Гончаренко

О.В. Довженко