Номер провадження: 22-ц/813/1534/20
Головуючий у першій інстанції Погрібний С. О.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.04.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів колегії: Дрішлюка А.І.,

Громіка Р.Д.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Дячука Павла Миколайовича в інтересах ОСОБА_1 на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 квітня 2013 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В:

31 березня 2011 року ПАТ «ВТБ Банк» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 16 квітня 2008 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №13.62-28/08-СК, відповідно до умов якого позивач надав ОСОБА_1 кредитні кошти в розмірі 570 000 гривень строком на п`ять років під 23,5% річних.

У якості забезпечення виконання зобов`язань за зазначеним кредитним договором, 16 квітня 2008 року між позивачем та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 укладено договір поруки, відповідно до якого ОСОБА_2 поручився перед банком за виконання ОСОБА_1 зобов`язань за укладеним кредитним договором.

Позивач повністю та в строки виконав свої зобов`язання за кредитним договором, однак відповідачі не виконали умови договору, не здійснювали погашення кредиту та не сплачували відсотки за користування кредитом внаслідок чого у них виникла заборгованість.

На підставі зазначеного банк звернувся до суду із вказаним позовом та просив суд задовольнити його з наведених у позовній заяві правових підстав.

Справу розглянуто за відсутності сторін.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 квітня 2013 року позов задоволено у повному обсязі.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 03 жовтня 2019 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі адвокат Дячук П.М., що діє в інтересах ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до рішення зборів суддів Одеського апеляційного суду від 16 березня 2020 року з подальшими змінами, згідно ч. 2 ст. 29 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19, Одеський апеляційний суд тимчасово зупинив розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судового процесу та вільних слухачів, припинив їх пропуск до залів судових засідань, також призупинено проведення масових заходів, не пов`язаних із процесуальною діяльністю, зокрема, особистий прийом громадян, конкурси, екскурсії, круглі столи, семінари тощо.

Згідно приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.

Окрім того, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

При цьому, явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Адвокат Дячук П.М., який представляє інтереси відповідачів, надав заяву про розгляд справи за їх відсутності.

На підставі зазначеного, колегія суддів дійшла до висновку розгляд справи за відсутності сторін.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 14 квітня 2020 року.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За змістом статей 15, 16 ЦК України, особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України.

Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина першою статті 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599

ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом статей 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частиною 1 статті 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Як зазначено у частинах 1 та 2 статті 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Судом першої інстанції встановлено, що 16 квітня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «ВТБ Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариством «ВТБ Банк», та відповідачкою ОСОБА_1 укладено кредитний договір №13.62-28/08-СК, за яким позичальник ОСОБА_1 отримала в кредит грошові кошти в розмірі 570 000,0 гривень під 17% річних за користування кредитом на строк до 16 квітня 2013 року (п. 1.1 договору) та зобов`язалася повернути кредит, своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом, комісійні винагороди, встановлені цим договором, а у випадку невиконання або неналежного виконання взятих на себе зобов`язань по цьому договору, сплатити штрафні санкції.

Одночасно з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №13.62-28/08-СК від 16 квітня 2008 року між ВАТ «ВТБ Банк», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір поруки №13.62-28/08-ДП1, за яким відповідач ОСОБА_2 поручився перед банком за виконання позичальником зобов`язань за укладеним кредитним договором.

10 листопада 2008 року сторонами укладено додаткову угоду до кредитного договору №13.62-28/08-СК від 16 квітня 2008 року, відповідно до якої збільшено розмір відсотків до 23,5 %. Інші умови кредитного договору №13.62-28/08-СК - залишено без змін.

11 серпня 2008 року та 11 серпня 2009 року між сторонами укладено договори про внесення змін до кредитного договору №13.62-28/08-СК від 16 квітня 2008 року, відповідно до яких змінено порядок нарахування відсотків за користування грошима та санкції за невиконання зобов`язань за кредитним договором.

Відповідно до п. 9.1. кредитного договору №13.62-28/08-СК від 16 квітня 2008 року зміни та доповнення до кредитного договору оформляються у письмовому вигляді додатковою угодою сторін і є його невід`ємною частиною.

10 листопада 2008 року між сторонами укладено додаткову угоду №1 до договору поруки №13.62-28/08-ДП1, за якої відповідач ОСОБА_2 поручився перед Банком за виконання позичальником зобов`язань за укладеним кредитним договором та будь-якими додатковими угодами до нього.

За змістом п. 8.1. кредитного договору у разі прострочення позичальником зобов`язань з погашення кредиту, сплати відсотків, або інших платежів згідно умов кредитного договору банк застосовує до боржника штрафні санкції, передбачені договором.

У порушення умов кредитного договору позичальник та поручителі не сплачують платежів у встановлені договором строки та розміри у зв`язку із чим у відповідачки перед Банком виникла заборгованість за кредитним договором.

ОСОБА_2 надіслано лист-вимогу, яким повідомлено про порушення ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором, проте на час звернення до суду із позовом заборгованість перед банком не погашено.

Відповідно до розрахунку за уточненою позовною заявою заборгованість відповідачів перед Банком станом на 13 березня 2013 року складає 1 018 522,31 гривень, у тому числі: прострочена заборгованість за кредитом - 504 749,66 гривень; заборгованість за простроченими відсотками - 293 910,75 гривень; заборгованість зі сплати комісії - 37 963,04 гривень; сума штрафних санкцій за прострочення погашення кредиту - 151 281,20 гривень; сума інфляційних нарахувань за порушення грошового зобов`язання - 6 799,44 гривень; сума трьох процентів річних за порушення грошового зобов`язання - 23 818,22 гривень.

За таких обставин, вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що позичальник, відповідачка, ОСОБА_1 , та поручитель, відповідач ОСОБА_2 , не виконали взяті на себе зобов`язання за кредитним договором та договорами поруки в сумі, строки та на умовах, що передбачені вказаними договорами. Тому права позивача були порушені і у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України підлягають судовому захисту шляхом стягнення заборгованості за кредитним договором №13.62-28/08-СК, укладеним 16 квітня 2008 року між Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 , в солідарному порядку в розмірі 1 018 522,31 гривні.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись у повному обсязі неможливо, виходячи з наступного.

Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналогічні положення містяться у статтях 10, 60 ЦПК України (2004р), в редакції чинної на час вирішення спору судом першої інстанції.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналогічні положення містяться у статті 212 ЦПК України (2004р.).

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Аналогічні положення містяться у статті 57 ЦПК України (2004р.).

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання/

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Тому, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а саме, наявність заборгованості за кредитним договором, яка підлягає стягненню з позичальника та поручителя в солідарному порядку, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

У частині 4 статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Отже, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України, відповідно до приписів якої частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема, коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

У справі, що переглядається, сторони погодили строк користування кредитом - 16 квітня 2013 року та термін щомісячного виконання зобов`язання. Так, повернення кредиту та сплату процентів відповідач мав здійснювати щомісячними платежами, оплачуючи позивачу по 20 число кожного місяця (включно) кошти у повному розмірі упродовж строку кредитування. Тобто сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі

№444/9519/12 (провадження №14-10цс18) висловлено правову позицію про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Після спливу чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначене відповідає правовому висновку щодо застосування Великою Палатою Верховного Суду відповідних норм права, викладеному у постанові від, а також Верховного Суду у постанові від 22 січня 2020 року у справі №520/7566/15 (провадження №61-47573св18), у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №509/223/16 (провадження №61-40782св18). 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18)

Пунктом 5.5. кредитного договору передбачено, що позичальник зобов`язаний повністю повернути кредит та сплатити нараховані проценти за користування кредитом, незалежно від настання строку виконання зобов`язань за кредитом у випадках: не виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором та несплати процентів за користування кредитом та кредиту згідно Графіку, якщо прострочення виконання цих зобов`язань більше трьох банківських днів.

Як вбачається з матеріалів справи, 31 березні 2011 року ПАТ «ВТБ Банк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 16 квітня 2008 року №13.62-28/08-СК станом на 17 березня 2011 року в розмірі 598 863,83 грн., з яких: 504 790,82 грн. - сума кредиту, 43 481,76 грн. - сума процентів за користування кредитом, 37 963,04 грн. - зі сплата комісії, 2 015,42 грн. - сума штрафних санкцій, нарахованих на прострочену суму процентів згідно до п. 8.1. кредитного договору, 5 378,57 грн. - сума штрафних санкцій, нарахованих на прострочену суму кредиту згідно до п. 8.1. кредитного договору, 390,08 грн. - 3% річних, нарахованих на суму заборгованості зі сплати відсотків, 1 041,01 грн. - 3% річних, нарахованих на суму заборгованості зі сплати кредиту, 948, 77 грн. - сума інфляційних нарахувань за прострочену суму відсотків, 2 854,36 грн. - сума інфляційних нарахувань за прострочену суму кредиту.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, тобто відповідно до приписів частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання, скоротивши його.

Після зміни умов основного зобов`язання - 31 березня 2011 року, у Банка (кредитора) були відсутні правові підстави нараховувати проценти та неустойку у зв`язку з порушенням позичальником умов кредитного договору, а у суду першої інстанції - задовольняти позовні вимоги в цій частині.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що стягненню підлягає заборгованість за кредитним договором від 16 квітня 2008 року №13.62-28/08-СК станом на 17 березня 2011 року яка складається з:

504 790,82 грн. - суми кредиту,

43 481,76 грн. - суми процентів за користування кредитом,

2 015,42 грн. - суми штрафних санкцій, нарахованих на прострочену суму процентів згідно до п. 8.1. кредитного договору,

5 378,57 грн. - суми штрафних санкцій, нарахованих на прострочену суму кредиту згідно до п. 8.1. кредитного договору.

У пункті 2.5. кредитного договору визначено, що кредит виданий на споживчі цілі (т. 1, а. с. 8), тому, у даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року №1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII).

Згідно пункту 22 частини першої статті 1 Закону №1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пунктах 5.2., 5.3. кредитного договору зазначено, що позичальник зобов`язується сплатити Банку комісію.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно абзацу другого частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачяться на користь споживача.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

16 жовтня 2011 року набрав чинності Закон України N 3795-VI від 22 вересня 2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», яким частину четверту статті 11 Закону України Про захист прав споживачів» доповнено нормою наступного змісту: кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року

№15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Згідно статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі №524/5152/15-ц (провадження №61-8862сво18) сформовано правовий висновок такого змісту: «надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Оскільки надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами.

Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

З огляду на зазначене, колегія суддів робить висновок про те, що положення спірного кредитного договору від 14 березня 2008 року № 149-013/ФК-08 про сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за надання кредиту, управління кредитом та дострокове проведення розрахунків по кредиту є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже, такі умови договору порушують публічний порядок.

Таким чином, позовні вимоги банку у частині стягнення заборгованості за комісією є необґрунтованими з вищевказаних підстав і до задоволення не підлягають».

Аналогічний правової висновок зроблено Верховним Судом у постановs від 27 листопада 2019 року у справі №522/18855/16 (провадження №61-10934св19) та у постанові від 16 січня 2020 року у справі №518/1454/15 (провадження №61-25357св18).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що вимоги Банку в частині стягнення заборгованості за комісією в розмірі 37 963,04 грн., а також 158,00 грн. - суми інфляційних нарахувань на несвоєчасну сплату комісії, 1263, 82 грн. - суми 3% річних за несвоєчасну сплату комісії, є необґрунтованими й задоволенню не підлягають.

Виходячи з наведеного, загальний розмір заборгованості за кредитним договором від 16 квітня 2008 року №13.62-28/08-СК становить 586284,23 грн., з яких станом на 17 березня 2011 року:

сума кредиту - 504 790,82 грн.,

сума процентів за користування кредитом - 43 481,76 грн.,

сума штрафних санкцій, нарахованих на прострочену суму процентів - 2 015,42 грн.,

сума штрафних санкцій, нарахованих на прострочену суму кредиту - 5 378,57 грн., а також станом на 13 березня 2013 року:

сума інфляційних нарахувань за порушення грошового зобов`язання - 6 799,44 гривень;

сума трьох процентів річних за порушення грошового зобов`язання - 23 818,22 гривень.

Посилання адвоката Дячука П.М. в інтересах позивачки ОСОБА_1 у апеляційній скарзі на те, що заочне рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки суд не сповістив відповідачів про розгляд справи належним чином й у порушення закону розглянув справу за їх відсутності в заочному порядку, не приймаються до уваги за таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2011 року відкрите провадження у справі та справа призначена до розгляду в судовому засіданні на 20 травня 2011 року о 11.20 год. (т.1, а. с. 41).

В судове засідання на 20 травня 2011 року, на 23 червня 2011 року, на 28 липня 2011 року, на 21 жовтня 2011 року, на 13 грудня 2011 року та на 27 січня 2012 року відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 викликалися належним чином за зареєстрованою у встановленим законом порядку місцем проживання адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 62), що підтверджується наявними у справі рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення - «Судова повістка», але в суд не з`явилися.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27 січня 2012 року позов Банку задоволено (т. 1, а. с.112).

13 червня 2012 року представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , звернувся до суду з заявою про перегляд заочного судового рішення (т. 1, а. с. 118-119).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 18 липня 2012 року заява представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , про перегляд заочного рішення задоволена, заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 січня 2012 року було скасовано, розгляд справи був призначений на 18 вересня 2012 року (т. 1, а. с. 129).

Представник відповідачки ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , був належним викликаний в судове засіданні на 18 вересня 2012 року, 12 жовтня 2012 року, про що свідчить його підпис у довідковому аркуші справи (т. 1, а. с. 130, 124), але в судовому засіданні ні представник, ні відповідачі не з`явилися з неповажних причин.

24 вересня 2012 року представник відповідачки ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , ознайомився з матеріалами справи, про що свідчить його підпис у довідковому аркуші справи (т.1, а. с. 143).

03 жовтня 2012 року представник відповідачки ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , звернувся до апеляційного суду Одеської області з апеляційною скаргою на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2011 року щодо дотримання правил підсудності (т. 1, а. с. 148-149).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 21 листопада 2012 року ухвала Приморського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2011 року про відкриття провадження у справі залишена без змін (т. 1, а. с. 168-169). 20 грудня 2012 року справа була повернута до суду першої інстанції (т. 1, а. с. 171).

Справа була призначена до розгляду в судовому засіданні на 19 лютого 2013 року, 29 березня 2013 року та 30 квітня 2013 року, відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 викликалися належним чином за зареєстрованим у встановленим законом порядку місцем проживання: АДРЕСА_1 , та за адресою: АДРЕСА_2 , а також викликалися їх представники ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , що підтверджується наявними у справі рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення - «Судова повістка» (т. 1, а. с. 180, 220, 243), але в суд вони не з`явилися.

Дійсно, вказані рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення - «Судова повістка» відповідачам повернулися до суду за спливом строку зберігання, але у даному випадку ця обставина не може служити підставою для скасування судового рішення за таких підстав.

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява №326/3, 01 квітня 2008 року, «Олександр Шевченко проти України», № 8771/02, § 27, 26 квітня 2007 року). Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

У Рішенні від 16 лютого 2017 року за заявою №18986/06 у справі «Каракуця проти України», Європейський суд з прав людини констатував відсутність порушення прав заявників, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у зв`язку з тим, що заявники ОСОБА_6 та його дружина ОСОБА_7 не виявили належної зацікавленості у розгляді їхньої справи, про що, зокрема, свідчить те, що вони протягом 1 року та 8 місяців не звертались до апеляційного суду за інформацією щодо стану розгляду їх апеляційної скарги.

За змістом статей 11, 27 ЦПК України, чинного на час розгляду справи судом першої інстанції, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.

Згідно частини 2 статті 43 та частини 1 статті 44 ЦПК України, в редакції, яка набрала чинності з 15 грудня 2017 року, учасники справи зобов`язані: 1) виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; 2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; 3) з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; 4) подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; 5) надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; 6) виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; 7) виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Таким чином, на учасників судового процесу, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав та виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживання наданими правами.

Подібна практика, спрямована на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників судового процесу суперечить вимогам статті 6 та 17 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, учасником якої України, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку та недопустимість зловживання процесуальними правами.

Колегія суддів вважає, що матеріалами справи з достовірністю підтверджується те, що відповідачам ОСОБА_1 , ОСОБА_2 об`єктивно було відомо про наявність в суді першої інстанції спору про повернення кредиту, але вони не проявили належної зацікавленості в розгляді справи судом першої інстанції і протягом п`яті років не зверталися за інформацією до суду про стан вирішення спору, чим допустили зловживання своїми процесуальними правами.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що відповідачі скористалися своїми процесуальними правами на власний розсуд і не з`явилася в судове засідання без поважних причин, тому немає підстав вважати, що судом першої інстанції порушені їх права на участь в судовому засіданні.

Доводи адвоката Дячука Павло Миколайовича в інтересах позивачки ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що заочне рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки 08 жовтня 2019 року держаним реєстратором Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манюта С.В. проведено державну реєстрацію права власності на дачний будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_3 , який був предметом іпотеки за іпотечним договором від 16 квітня 2008 року, за правонаступником Публічного акціонерного товариства ВТБ БАНК» - Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс», тому вимоги кредитора задоволені у повному обсязі, а оскаржуване рішення суду першої інстанції є подвійною відповідальністю відповідачів, не приймаються до уваги за таких підстав.

Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599

ЦК України).

У пункті 9 постанови Пленуму «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року №5, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснив судам, що «право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК).

Задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для пред`явлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для пред`явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена».

У відповідності до статей 12, 81 ЦПК України тягар доведення заперечень щодо позовних вимог та доводі апеляційної скарги щодо погашення кредиту та подвійної відповідальності відповідачів покладається на відповідачів, але відповідачі не довели належним чином, що заборгованість за кредитним договором погашена в повному обсязі.

Таким чином, сам по собі факт звернення стягнення на предмет іпотеки, не є підставою для задоволення апеляційної скарги й скасування судового рішення.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 07 листопада 2018 року, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного суду від 04 червня 2019 року, заяву представника ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» задоволено. Залучено Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс», ідентифікаційний код 38994463, місцезнаходження: 01004, м. Київ, вул. Шовковична, буд. 42-44 оф. 13-В), як правонаступника позивача (стягувача) Публічного акціонерного товариства ВТБ БАНК» у справі №1522/29950/12 за позовом Публічного акціонерного товариства «ВТБ БАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором №13.62-28/08-СК, укладеним 16 квітня 2008 року. Поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» строк пред`явлення до виконання виконавчих листів Приморського районного суду м. Одеси у справі №1522/29950/12 за позовом Публічного акціонерного товариства «ВТБ БАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором №13.62-28/08-СК, укладеним 16 квітня 2008 року. Видано Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» дублікати відповідних виконавчих листів (т. 2, а. с. 45 - 48, 122 - 128).

За таких обставин, виконуючи повноваження апеляційного суду, колегія суддів дійшла до висновку про те, що позичальник, відповідачка ОСОБА_1 та поручитель ОСОБА_2 не виконують взяті на себе зобов`язання за кредитним договором та договором поруки в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором. Тому права правонаступника Банку - ТОВ «Фінансова компанія «Поліс», були порушені і підлягають судовому захисту шляхом стягнення в солідарному порядку з відповідачів на користь правонаступника Банку - ТОВ «Фінансова компанія «Поліс», заборгованості за кредитним договором від 16 квітня 2008 року №13.62-28/08-СК в розмірі 586 284,23 грн., з яких станом на 17 березня 2011 року: сума кредиту - 504 790,82 грн., сума процентів за користування кредитом - 43 481,76 грн., сума штрафних санкцій, нарахованих на прострочену суму процентів - 2 015,42 грн., сума штрафних санкцій, нарахованих на прострочену суму кредиту - 5 378,57 грн., а також станом на 13 березня 2013 року: сума інфляційних нарахувань за порушення грошового зобов`язання - 6 799,44 гривень; сума трьох процентів річних за порушення грошового зобов`язання - 23 818,22 гривень.

Тому, вимоги правонаступника Банку - ТОВ «Фінансова компанія «Поліс», є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню частково.

Таке рішення апеляційного суду буде відповідати вимогам Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме, статті 6 (право на справедливий суд), статті 13 (права на ефективний засіб юридичного захисту позивача від неправомірних дій відповідача), статті 17 (заборона зловживання правами, передбаченими цією Конвенцією з боку відповідача) та статті 1 Першого Протоколу (захист права власності та права мірно володіти своїм майном).

Отже, суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку та правильно виходив з того, що є законні підстави для задоволення позову частково.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та приймаючи до уваги ратифікацію Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2,4,7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23 лютого 2006 року, суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28 жовтня 2010 року, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог немає.

Порушення судом норм процесуального права, а саме, ст. ст. 12, 81, 263, 264, 265 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, ст. ст. 3, 215, 509, 1050 ЦК України, ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволенні позову частково.

На підставі частин 1 та 13 статті 141 ЦПК України судовій збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позивач Банк поніс і документально підтвердив витрати по сплаті судового збору при подачі позовної заяви в сумі 1 700,00 грн. (т. 1, а. с. 2) та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи у сумі 120,00 грн. (т. 1, а. с. 1), а адвокат Дячука Павло Миколайовича в інтересах позивачки ОСОБА_1 при подачі апеляційної скарги в сумі 2 652,77 грн. (т. 2, а. с. 203), тому у зв`язку з задоволенням позову та апеляційної скарги частково присудженню шляхом часткового зарахування зустрічних вимог з ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» на користь відповідачки ОСОБА_1 підлягає й судовий збір в сумі 832,77 грн. (2 652,77 грн. - 1 820 грн.).

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 382-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу адвоката Дячука Павла Миколайовича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково, заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 квітня 2013 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2 ) на користь правонаступника Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» - Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» () заборгованість за кредитним договором від 16 квітня 2008 року №13.62-28/08-СК в розмірі 586 284,23 грн., з яких станом на 17 березня 2011 року: сума кредиту - 504 790,82 грн., сума процентів за користування кредитом - 43 481,76 грн., сума штрафних санкцій, нарахованих на прострочену суму процентів - 2 015,42 грн., сума штрафних санкцій, нарахованих на прострочену суму кредиту - 5 378,57 грн., а також станом на 13 березня 2013 року: сума інфляційних нарахувань за порушення грошового зобов`язання - 6 799,44 гривень; сума трьох процентів річних за порушення грошового зобов`язання - 23 818,22 гривень.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» () на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) судовий збір в сумі 832,77 грн..

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено: 14 квітня 2020 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік