ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 березня 2020 року м. Харків

Справа № 629/6539/18

Провадження № 22-ц/818/1853/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кругової С.С.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

секретаря Кучер Ю.Ю.,

Учасники справи :

Позивач: Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі філії «Панютинський вагоноремонтний завод» Акціонерного товариства «Українська залізниця»,

Відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

Третя особа: Відділ з питань реєстрації місця проживання фізичних осіб та ведення реєстру громади Лозівської міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харкові

апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Панютинський вагоноремонтний завод» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 14 листопада 2019 року, увалене суддею Харабадзе К.Ш.,

за позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-

в с т а н о в и в :

У листопаді 2018 року ПАТ «Українська залізниця» в особі філії «Панютинський вагоноремонтний завод» ПАТ «Українська залізниця» звернулося до суду з позовом, у якому просило визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме кімнатами АДРЕСА_1 та стягнути з них на користь позивача судовий збір у розмірі 1762 грн.

Позов мотивований тим, що ПАТ «Укрхалізниця» є правонаступником усіх прав, обов`язків і майна ДП «Укрспецвагон». Відповідачі зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 . Жила площа в гуртожитку була надана ОСОБА_1 на період її роботи, та було видано ордер № 33 від 12.11.1997р. на займання жилої площі 30 кв.м. за вищевказаною адресою, сім`єю у складі 4-х чоловік. Про затвердження кімнати за цією сім`єю складено Протокол спільного засідання адміністрації та профкому центру «Укрспецвагон» № 82 від 09.02.2000 р. 27.10.2008 року між ОСОБА_1 і ДП «Укрспецвагон» трудові відносини було припинено. ОСОБА_1 звільнена за угодою сторін, на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП Української РСР. ОСОБА_2 і ОСОБА_3 ніколи не працювали на підприємстві. Відповідачі фактично не проживають за адресою своєї реєстрації, кімнатами не цікавляться, ремонту не роблять, комунальні платежі не сплачують, про що складено акти про факт непроживання від 18.03.2015р., від 11.04.2016 р., від 16.02.2017 р., від 12.12.2017 р., від 19.04.2018 р, за період по 29.11.2018 року утворилась заборгованість за комунальні послуги у сумі 25325,92 грн. У відношенні відповідачів ухвалено два судових рішення про стягнення з відповідачів боргу за комунальні послуги. На підприємстві є велика черга працюючих, які потребують тимчасового житла та поліпшення житлових умов. Відповідачів відсутні в жилому приміщенні без поважних причин понад шість місяців і підстав для збереження жилого приміщення за ними згідно ст.71 ЖК Української РСР немає.

Заочним рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 24 квітня 2019 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_4 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності в жилому приміщенні понад 6 місяців. Стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 1762 грн. по 881 грн. з кожного. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вказане заочне рішення переглянуте за заявою ОСОБА_4 .

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 14 листопада 2019 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що позивачем не було доведено, що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 без поважних причин відсутні понад шість місяців у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_2 . Щодо позовних вимог в частині визнання ОСОБА_2 таким, що втратив права користування житловим приміщенням, суд зазначив, що вони не підлягають задоволенню, оскільки ОСОБА_2 був знятий з реєстрації місця проживання у спірному приміщення 20.12.2018 року до відкриття провадження у справі, що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 15.02.2019 року.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі філії «Панютинський вагоноремонтний завод» Акціонерного товариства «Українська залізниця» звернулося з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати судове рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим та ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом було неповно встановлено обставини, що мають значення для справи та невірно визначено правовідносини.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що факт непроживання відповідачів з 2015 року за вищевказаною адресою підтверджується актами опитування сусідів, що підтвердили і допитані в судовому засіданні свідки, а також зазначили, що їх особистих речей у приміщенні немає, місце перебування їх невідоме, а також посилається на довідку №13485/119-86/01/20-2018 від 05.09.2018 Лозівського ВП ГУНП в Харківській області, якою також було встановлена відсутність відповідачів за місцем реєстрації.

Вважає, що вимоги філії «ПВРЗ» АТ «Укрзалізниця» як власника житлового будинку законні та обґрунтовані, оскільки реєстрація відповідачів порушує право власності позивача та створює перешкоди у користуванні нею. Також вказує, що у матеріалах справи міститься достатньо доказів на підтвердження позовних вимог. Крім того, комунальні послуги відповідачі не оплачують, внаслідок чого ВДВС було відкрито декілька виконавчих проваджень, житлом не цікавляться, а їх реєстрація у кімнатах носить формальний характер.

Стверджує, що замки у секції двічі змінювались з причини несправності, відповідачу надавався ключ, проте вона до приміщення не з`являлась, доказів створення перешкод відповідачам для проживання в житловому приміщенні з боку позивача суду не надано.

Зазначає, що у зв`язку з припиненням трудових правовідносин ОСОБА_4 з підприємством (позивачем) вона та члени її родини втратили право на проживання у відомчому гуртожитку. Судом не враховано, що ОСОБА_3 повнолітній та має свою сім`ю і неповнолітню дитину, а отже не проживає за місцем реєстрації, а також неповно досліджено медичні довідки відповідача та строк його перебування на лікуванні.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст.360 ЦПК України до суду не надходило.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Судовим розглядом встановлено, що гуртожиток за адресою: смт. Панютине м. Лозова Харківської області, 20, перебуває на балансі філії «Панютинський вагоноремонтний завод» ПАТ «Укрзалізниця» /а.с. 8, 9/.

Як вбачається з наказу № 175-К від 16.11.1988 року ОСОБА_1 , з 16.11.1988 року була прийнята на посаду транспортувальника в Деревообробному цеху Панютинського ордену «Знак Пошани» ВРЗ ім. Ф.Е.Дзержинського /а.с.15/. Згідно наказу (розпорядження) № 1811/ОС від 27.10.2008 року Укрспецвагон /а.с.16/, ОСОБА_1 була звільнена 27.10.2008 року за угодою сторін /а.с. 16/.

ОСОБА_1 на період її роботи була надана житлова проща у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 , зі складом сім`ї 4 чоловіки, що підтверджується ордером на заняття житлової площі у гуртожитку № 33 від 12.11.1997 року, /а.с.18/ та протоколом № 82 спільного засідання адміністрації та профкому центру «Укрспецвагон» з додатком /а.с. 19-21/.

Як вбачається з карток реєстрації /а.с.а.с.22-24/ та особового рахунку № НОМЕР_1 /а.с.12/ ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , зареєстровані у спірному житлі з 08.12.1998 року.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо визнання ОСОБА_2 таким, що втратив права користування житловим приміщенням, оскільки ОСОБА_2 був знятий з реєстрації місця проживання у спірному приміщення 20.12.2018 року до відкриття провадження у справі, що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 15.02.2019 року (а.с.56).

Щодо позовних вимог в іншій частині судова колегія зазначає наступне.

Предметом спору є житлове приміщення у гуртожитку.

Регулювання відносин з користування гуртожитками пов`язане із спеціальним правовим статусом цього житла. Тому норми глави 4 ЖК УРСР, Примірного положення про гуртожитки, а також інші норми житлового законодавства щодо гуртожитків є спеціальними відносно норм цивільного законодавства. Якщо відносини не врегульовані спеціальним законодавством про гуртожитки, необхідно керуватися загальними нормами про договір найму житла як інституту житлового права.

На час вселення відповідачів у житлове приміщення житловий будинок мав статус гуртожитку. В подальшому статус цього будинку змінено не було.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

У статті 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету, чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві».

Формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (Рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року, § 43).

Службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього (частина перша статті 118 ЖК України).

Робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення (стаття 124 ЖК України).

Стаття 125 ЖК України визначає перелік осіб, які не можуть бути виселені із службового житла у випадках, передбачених статтею 124 цього Кодексу, без надання іншого жилого приміщення.

Таким чином, статті 124-125 ЖК України передбачають приписи, згідно з якими припинення трудових правовідносин з роботодавцем, за виключенням окремих чітко визначених випадків, є підставою для виселення особи зі службового житла без надання іншого житлового приміщення. Тобто, формулювання вказаних приписів є достатньо чіткими та передбачуваними для особи, якій таке житло надане у користування.

Службове житло надається особі тимчасово, допоки з роботодавцем, який надав це житло, її пов`язують трудові правовідносини. Після їх припинення службове житло має бути повернене роботодавцю для того, щоб у ньому мали можливість проживати інші працівники.

Відтак, виселення особи зі службового житла після припинення трудових правовідносин із роботодавцем переслідує легітимну мету у розумінні статті 8 Конвенції.

Вищевказане узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18).

Відповідно до статті 130 ЖК УРСР порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Особливості користування жилою площею в гуртожитку, який підлягає передачі у власність територіальної громади, визначаються законом.

Зазначене питання врегульоване у Примірному положенні про гуртожитки. У розділі VIII Примірного положення про гуртожитки, яким передбачено відповідальність за порушення правил надання жилої площі в гуртожитку, користування гуртожитками та їх утримання, зазначено, що особи, винні у порушенні правил користування гуртожитками, несуть відповідальність відповідно до законодавства.

Матеріали справи не містять відповідних документів, як правильно про це зазначив суд першої інстанції.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позов пред"явлено про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, саме з тих підстав, що вони без поважних причин більше 6 місяців не проживають за місцем своєї реєстрації у гуртожитку.

Згідно ст.71 ЖК УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до статті 72 ЖК УРСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Судовим розглядом встановлено, що в кімнатах відповідачів зберігаються їх речі, відповідач зверталась зі скаргами , що сусіди змінили замки і їй не надали ключі.

Наявність заборгованості у відповідачів за комунальні послуги не є підставою згідно ст.71,72 ЖК України для визнання їх таким, що втратили право користування житловим приміщенням, тому що самі по собі не свідчать про втрату інтересу відповідачів до спірного житла.

Що стосується актів, складених представниками позивача про відсутність відповідачів в квартирі, то ці докази не містять обставин щодо причин відсутності останніх у спірному жилому приміщенні, тому судова колегія їх відхиляє як докази.

Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи і зазначив про те, що позивач не довів, що відповідачі без поважних причин понад 6 місяців не проживали у гуртожитку.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389,390, 391 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Панютинський вагоноремонтний завод» Акціонерного товариства «Українська залізниця» - залишити без задоволення.

Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 14 листопада 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня проголошення, і протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду, у випадках передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий С.С. Кругова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук

повний текст постанови

складено 6 березня 2020 року