_____________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/5474/18
Провадження № 2/947/1012/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.06.2020 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Калініченко Л.В.,

при секретарі - Кириковій О.О.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1 ,

- представника позивача - ОСОБА_2 ,

Представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ,

заслухавши свідків:

-ОСОБА_5 ,

-ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою

ОСОБА_1

до ОСОБА_7 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору -

ОСОБА_3 ,

про визнання договору купівлі-продажу недійсним,

витребування майна з чужого незаконного володіння

та визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка - ОСОБА_1 08.05.2018 року звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом до ОСОБА_7 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_3 , про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності, який під час розгляду справи уточнювала та з урахуванням останньої редакції позову від 22.10.2018 року просить суд: визнати недійсним договір купівлі-продажу від 28.01.2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Богун Іриною Андріївною, зареєстрований в реєстрі за №72, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , стосовно квартири АДРЕСА_1 ; витребувати у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , та визнати на неї право власності за ОСОБА_1 .

В обґрунтування позову позивачка посилається на те, що вона була власником квартири АДРЕСА_1 . У січні 2014 року вона звернулась до знайомої ОСОБА_7 з метою укладення договору довічного утримання, оскільки бажала, щоб її доглянули на старість і здійснили відповідне поховання. Як стверджує позивачка, ОСОБА_7 погодилась на її умови, та вони поїхали до приватного нотаріуса для укладення договору купівлі-продажу з передумовами щодо довічного утримання. Однак, після укладення зазначеного договору, ОСОБА_7 вигнала з квартири позивачку, та остання дізналась, що вона уклала договір купівлі-продажу, та більше не має прав ані на квартиру, ані належного догляду з боку відповідачки.

Як стверджує позивачка, відповідачка обманним шляхом змусила її підписати договір купівлі-продажу, а остання внаслідок свого похилого віку перебуваючи в безпорадному стані не розуміла правової природи договору, оскільки правовідносини в які вступила позивачка є вкрай невигідними для неї, з урахуванням не отримання жодних грошових коштів за цим договором. Також позивачка стверджувала, що спірний договір був укладений під впливом тяжкої обставини, а саме хвороби та її безпомічного стану.

У зв`язку з викладеними обставинами, позивачка вимушена звернутись до суду з цим позовом та просить суд визнати вищевказаний договір купівлі-продажу недійсним.

Надалі, позивачка дізналась, що ОСОБА_7 здійснила відчуження спірної квартири на користь ОСОБА_3 , у зв`язку з чим позивачка в порядку подання індикаційного позову просить додатково суд витребувати у ОСОБА_3 на її користь спірну квартиру, на яку визнати право власності за нею, оскільки таке право оспорюється з боку відповідачів по справі.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом було розподілено судді Калініченко Л.В.

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 17.05.2018 року прийнято вказану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження по справі та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання.

Одночасно, ухвалою витребувано у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Богун Ірини Андріївни належним чином завірену копію нотаріальної (реєстраційної) справи щодо проведеної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 18.05.2018 року вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 .

19.06.2018 року до суду надійшов лист від приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Богун Ірини Андріївни з повідомленням про неможливість виконання вимоги суду про витребування доказів, відповідно до ухвали суду від 18.05.2018 року, з підстав зупинення нотаріальної діяльності.

22.10.2018 року позивачка надала до суду уточнену позовну заяву з вищевикладеними вимогами, яка була прийнята судом до розгляду.

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 22.10.2018 року клопотання позивача ОСОБА_1 про витребування доказів - задоволено частково. Витребувано у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Дєордієвої Ірини Вікторівни належним чином завірену копію договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , від 14 серпня 2015 року, стороною якого була ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дєордієва Ірина Вікторівна, зареєстрований в реєстрі за №1637.

20.11.2018 року до суду на виконання вказаної ухвали суду від приватного нотаріуса Дєордієвої І.В. надійшла належним чином завірена копія договору купівлі-продажу від 14 серпня 2015 року.

22.05.2019 рок судом було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні 16.06.2020 року позивачка ОСОБА_1 та представника позивач - ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали та наполягали на їх задоволенні.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, з підстав їх необґрунтованості.

Інші учасники процесу у судове засідання призначене на 16.06.2020 року не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

В судовому засіданні 16.06.2020 року судом було допитано в якості свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Заслухавши пояснення позивача, представників сторін по справі, допитавши свідків, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши усі докази наявні в матеріалах справи, надавши їм відповідну оцінку, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , є громадянкою України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , якій на момент спірних правовідносин було 83 роки, є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 .

Позивачці на підставі свідоцтва №19-25339 про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради 18.10.2010 року, належала на праві власності квартира АДРЕСА_1 , право власності на яку було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» 09.11.2010 року в книзі №740пр-125, номер запису 648.

28 січня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Богун Іриною Андріївною, зареєстрований в реєстрі за №72, за умовами якого ОСОБА_1 продала, а ОСОБА_7 придбала квартиру АДРЕСА_1 , за 216966 гривень 00 копійок, які продавець отримала від покупця до підписання договору (п.2 договору).

Право власності на вказану квартиру ОСОБА_7 зареєструвала в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №4445337, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №16895342.

14 серпня 2015 року між ОСОБА_7 здійснила продаж зазначеної квартири на користь ОСОБА_3 , що підтверджується укладеним договором купівлі-продажу від 14.08.2015 року. посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дєордієвою І.В., зареєстрованим в реєстрі за №1637.

ОСОБА_3 в свою чергу на підставі зазначеного договору, зареєструвала своє право власності на квартиру АДРЕСА_1 , 14.08.2015 року, номер запису про право власності 10811322, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №99752200 від 09.10.2017 року.

ОСОБА_1 в свою чергу вважає вищевказаний договір купівлі-продажу від 28.01.2014 року, укладений між нею та ОСОБА_7 таким, що підлягає визнанню недійсним, з підстав того, що відповідачка обманним шляхом змусила її підписати договір купівлі-продажу, а остання внаслідок свого похилого віку перебуваючи в безпорадному стані не розуміла правової природи договору, оскільки правовідносини в які вступила позивачка є вкрай невигідними для неї, з урахуванням не отримання жодних грошових коштів за цим договором. Також позивачка стверджувала, що спірний договір був укладений під впливом тяжкої обставини, а саме хвороби та її безпомічного стану.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з пунктом першим частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Стаття 655 ЦК України закріплює законодавче визначення договору купівлі-продажу, згідно з яким за цим договором одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Загальні підстави недійсності правочину визначені статтею 215 ЦК України.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 зазначала, що вона помилялась щодо природи оспорюваного правочину, оскільки зважаючи на свій вік, потребу у догляді й утриманні та домовленість з відповідачкою, вважала, що нею укладено договір довічного утримання, а не договір купівлі-продажу.

Позивач в порушення вимог ч.1 ст.81 ЦПК України не надала до суду жодного доказу на підтвердження того, що з боку відповідача вчинялись будь-які дії спрямовані не введення її в оману під час укладення спірного договору купівлі-продажу.

Судом враховується, що в судовому засіданні 16.06.2020 року ОСОБА_1 особисто підтвердила, що була обізнана про те, що укладає саме договір купівлі-продажу, ані договір довічного утримання.

Однак, як пояснила позивачка вона вважала, що в договорі купівлі-продажу буде передумова щодо довічного її утримання, що на думку суду є необґрунтованим ьта безпідставним з огляду на наступне.

Відповідно до п.2 договору від 28.01.2014 року вбачається, що ОСОБА_1 до укладення договору отримала від ОСОБА_7 грошові кошти в рахунок квартири в сумі 216966 гривень 00 копійок.

Жодних доказів на спростування зазначених обставин позивачем до суду не надано.

Також, судом враховується, що зазначений договір був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Богун І.А.

У пункті 8 договору зазначено, що зміст ст. 217,218,233-235, 657, 659, 660, 822 ЦК України, ст. 192,212,358 КК України, що передбачають кримінальну відповідальність, за шахрайство, заподіяння майнової шкоди шляхом обману чи зловживання довірою за ухилення сплати податків, за підробку і використання підроблених документів, правові наслідки, пов`язані з умисним зниженням дійсної суми договору, ст.27 ЗУ «Про нотаріат», а саме, що нотаріус не несе відповідальності у разі, якщо особа, яка звернулася до нотаріуса за вчиненням нотаріальної дії: подала неправдиву інформацію щодо будь-якого питання, пов`язаного із вчиненням нотаріальної дії; подала недійсні та/або підроблені документи; не заявила про відсутність чи наявність осіб, прав чи інтересів яких може стосуватися нотаріальна дія, за вчиненням якої звернулася особа, та п.7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України за №572, від 08.10.1992 року, сторонам роз`яснено.

В пункті 9 засвідчено, що сторони свідчать, що з вимогами законодавства щодо змісту й правових наслідків правочини, що укладається ними, нотаріусом ознайомлені, значення і умови цього договору та його правові наслідки розуміють та підтверджують дійсність намірів створити для себе юридичні наслідки при його укладенні.

Позивачкою під час розгляду справи не доведено жодним чином, що приватним нотаріусом при посвідченні вищевказаного договору, були допущені порушення вимог Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року за №296/5, в редакції, яка діяла станом на час посвідчення договору.

Позивачем не доведено наявність умислу в діях відповідача, а також сам факт обману.

Виходячи з зазначеного, обов`язки покупця були виконані у повному обсязі грошові кошти за придбання квартири були отримані ОСОБА_1 до підписання договору, що свідчить про нікчемність «мотиву» звернення до суду, на який посилається позивач - необізнаність з фактом укладення договору.

Позивач самостійно розпорядився належним йому майном у спосіб, що передбачений діючим законодавством України, а факт похилого віку позивача та правова необізнаність не свідчать про укладення договорів під впливом помилки чи оману.

Щодо посилання позивача про допущену помилку і перебування у безпорадності під час укладення договору, суд зазначає наступне.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором купівлі-продажу та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору купівлі-продажу замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором.

Позивачем в порушення ч.1 ст.81 ЦПК України не надано жодного доказу на підтвердження того, що вона - ОСОБА_1 є особою, яка за станом здоров`я, потребує у догляді й сторонній допомозі.

Судом враховується, що під час розгляду справи, ОСОБА_1 повідомила суд, що спірна квартира не є її єдиним житлом, та вона має у приватній власності, ще одну квартиру в Малиновському районі міста Одеси.

Згідно з ч. 1 ст. 39, ч. 1 ст. 40 ЦК України, фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними; фізична особа визнається недієздатною з моменту набрання законної сили рішенням суду про це.

Системний аналіз зазначених положень законодавства дає підстави для висновку, що недієздатні особи є особливою категорією людей (фізичних осіб), які внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу тимчасово або постійно не можуть самостійно на власний розсуд реалізовувати майнові та особисті немайнові права, виконувати обов`язки й нести юридичну відповідальність за свої діяння.

Матеріали справи не містять відомостей щодо втрати дієздатності ОСОБА_1 .

Також під час розгляду справи, позивачем не заявлялось клопотань про призначення відповідних судово-психічних експертиз, як і не надано позивачем таких доказів під час розгляду справи та доказів про наявність будь-яких захворювань, які б перешкоджали сприйняттю обставин та розумінню значення своїх дій в момент укладення договору.

Тому посилання позивача на нібито перебування в безпорядному стані, та лише похилий вік позивача, не тягнуть за собою юридичних наслідків по справі, а отже є неспроможними.

Правовий аналіз оскаржуваного договору дає можливість зробити висновок про те, що зміст правочинів не суперечить вимогам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства; і продавець і покупець мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину було вільним та відповідало їх внутрішній волі; правочини було вчинено у формі, встановленій законом та були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

В судовому засіданні 16.06.2020 року судом було допитано в якості свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , якими не надано жодного посилання і підтвердження про їх обізнаність щодо умов і порядку укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 спірного договору, а лише посилання ОСОБА_1 про неможливість потрапляння до квартири після укладеного правочину.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Аналізуючи зібрані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивачка та її представник у відповідності до ст. 81 ЦПК України, не довели ті обставини, на які посилались, як на підставу своїх позовних вимог, у зв`язку з чим, суд вважає позов ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 28.01.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Богун Іриною Андріївною, зареєстрованого в реєстрі за №72, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , стосовно квартири АДРЕСА_1 , необґрунтованим та не підлягаючим до задоволення.

Оскільки вимоги про витребування у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 , та визнання на неї право власності за ОСОБА_1 , є похідними від першочергової вимоги та наслідки її розгляду впливають на поточні заявлені вимоги, суд приходить до висновку, що оскільки судом відмовлено у позові про визнання договору купівлі-продажу недійсним, у задоволені решти вимог слід відмовити.

Оскільки позов задоволенню не підлягаю, судові витрати на користь позивача у відповідності до ст. 141 ЦПК України відшкодуванню не підлягають.

При вищевикладених обставинах та керуючись ст.ст. 1, 2, 4, 10, 13, 76-81, 82, 89, 141, 263-266, 268, 273, 352, 354, п.3 Розділу ХІІ Прикінцевих положень, п.п.п.15.5 п.п.15 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_7 (місце проживання: АДРЕСА_3 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_4 ), про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності- відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), процесуальні строки щодо апеляційного оскарження рішення суду продовжуються на строк дії такого карантину.

Повний текст рішення суду складено 22 червня 2020 року.

Головуючий Калініченко Л. В.