______ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД_____
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2020 року місто Херсон

єдиний унікальний номер справи 653/1324/17

номер провадження 22-ц/819/432/20

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя (суддя- доповідач) Базіль Л.В.,

суддів: Бугрика В.В.,

Семиженка Г.В.,

секретар Давиденко І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє від імені ОСОБА_2 на рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 15 листопада 2019 року ухвалене у складі судді Крапівіної О.П. у цивільній справі № 653/1324/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , третя особа - Служба у справах дітей Генічеської районної державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням

В С Т А Н О В И В:

05 травня 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , в якому просив визнати останніх такими, що втратили право користування належною йому квартирою АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що він є власником 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 . В цій квартирі, крім нього, зареєстрована його колишня співмешканка ОСОБА_2 та її син, ОСОБА_4 , які з 22.07.2016 року в будинку не проживають, відповідачка з дитиною виїхала з будинку і наразі проживає за іншим постійним місцем мешкання, а саме у своїх батьків.

Посилаючись на те, що відповідачі добровільно не бажають знятися з реєстрації місця проживання, просив суд задовольнити його вимоги.

Рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 15 листопада 2019 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , такими, що втратили право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з таким рішенням, адвокат Токарєва Інна Віталіївна, діючи від імені ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 15 листопада 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_3 у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує на те, що відповідачі були зареєстровані в житловому приміщенні як члени сім`ї позивача, а тому їх права регулюються положеннями ст.405 ЦК України, згідно з якою особа може втратити право користування лише у разі відсутності без поважних причин понад один рік. Позивач зазначає, що відповідачі не проживають з липня 2016 року, до суду він звернувся 05.05.2017 року, тобто без дотримання передбаченого диспозицією ст.405 ЦК України строку понад один рік, а тому вважає, що заявлений позов є передчасним. Крім того, суд самостійно вийшов за межі позовних вимог та визначив, що предметом доказування є відсутність відповідачів за місцем реєстрації понад один рік, хоча позивач не змінював позовні вимоги, заявлені в порядку ст. ст. 71,72 Житлового Кодексу України.

Суд в своєму рішенні посилається на акт обстеження житлових умов, завірений печаткою Генічеської міської ради, проте вказаний доказ поданий з порушенням вимог ЦПК України, оскільки на підготовчому судовому засіданні позивачем цей доказ не заявлявся та відповідачам не направлявся.

Зазначає, що судом взагалі не надано оцінки висновку органу опіки та піклування, за яким недоцільно позбавляти дитину права користування житловим приміщенням.

Посилаючись на викладені обставини просить виключити зі складу доказів акт обстеження матеріально-побутових умов, як такий, що поданий з порушенням вимог ч.9 ст.83 ЦПК України, та задовольнити вимоги апеляційної скарги.

ОСОБА_3 у відзиві на апеляційну скаргу зазначив, що відповідачі в житловому приміщенні не проживають більше трьох років, оскільки відповідачка створила іншу сім`ю, та проживає в іншому місці, а їх реєстрація місця проживання в його житловому приміщенні обмежує його право на розпорядження своєю власністю, змушує до сплати комунальних послуг за осіб, які фактично не проживають у будинку. Вказує на те, що позов подано до суду в травні 2017 року, за яким 22 листопада 2017 року було ухвалено заочне рішення, та остаточне рішення ухвалено 15.11.2019 року, і весь цей час відповідачі не проживають у належному йому житловому приміщенні. З посиланням на викладене просив апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивача, відповідачки та її представника, пояснення представника третьої особи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції в складі колегії суддів дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування судового рішення суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_2 в зареєстрованому шлюбі не перебували.

Батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є: мати - ОСОБА_2 , батько - ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини серії НОМЕР_1 (а.с.118)

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.07.2015 року ОСОБА_3 отримав у спадщину 1/3 частку житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.6).

Рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 07 жовтня 2014 року проведено поділ майна, що знаходиться у спільній частковій власності, а саме житлового будинку з господарчими та побутовими спорудами та будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.8-9).

Відповідно до рішення виконавчого комітету Генічеської міської ради Херсонської області від 21 квітня 2016 року «Про присвоєння адрес» частині будинку по АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_3 присвоєно адресу: АДРЕСА_1 (а.с.10), в якому зареєстровані, крім ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (а.с.5).

Під час розгляду справи судом було встановлено та не заперечувалося сторонами, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 фактично в зазначеному житловому будинку не проживають з липня 2016 року.

ОСОБА_3 звертаючись 05 травня 2017 року до суду з позовом, просив визнати ОСОБА_2 , яка є його колишньою співмешканкою та її сина ОСОБА_4 , такими, що втратили право користування житловим будинком, посилаючись на ст.3 ЦПК України в редакції чинній на час звернення, відповідно до якої кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

За змістом ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм правом на власний розсуд.

Відповідно до ч.1 ст.405 ЦК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені ч.2 ст.405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч.1 ст.405 ЦК України).

Сервітут - право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_3 є власником спірного житлового приміщення, до якого вселилися в якості членів його сім`ї відповідачі і набули право користування ним, яке по суті є сервітутом.

Відповідно до ч.2 ст.406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають суттєве значення.

Відповідач у справі ОСОБА_2 спільним побутом із позивачем не пов`язана, батьківство відповідача відносно дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 матеріалами справи не підтверджено, тому суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про те, що їх право користування чужим майном припинено на вимогу власника цього майна у відповідності до ч.2 ст.406 ЦК України.

У постанові від 25 червня 2019 року у справі №924/1473/15 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. З`ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Викладене свідчить про те, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та поставив законне і обґрунтоване рішення, при цьому судом правильно взято до уваги, що на час ухвалення рішення (15.11.2019 року) відповідачі більше року без поважних причин у будинку не проживають, та не є членами сім`ї власника будинку.

Посилання апелянта на висновок органу опіки та піклування, за яким останній не вбачає підстав для визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд апеляційної інстанції вважає, що такі висновки зроблені без врахування положень ст.160 ЦК України, відповідно до якої місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Оскільки в даній справі батьківство позивача щодо малолітнього ОСОБА_4 не підтверджено, а мати дитини втратила право користування житловим будинком позивача, то відповідно до ч.3 ст.28 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці десяти років до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків.

Вимоги апеляційної скарги щодо виключення зі складу доказів акт обстеження матеріально-побутових умов, як такий, що поданий з порушенням вимог ч.9 ст.83 ЦПК України, не підлягають задоволенню, оскільки факти викладені в зазначеному акті, а саме факт не проживання відповідачів в спірному приміщенні більше року без поважних прчин, не заперечуються відповідачем.

З огляду на встановлене, доводи апеляційної скарги представника відповідача, як такі, що висновки суду не спростовують відхиляються апеляційним судом, а тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст.ст.367,374,375 ЦПК України суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє від імені ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 15 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.В. Базіль

Судді: В.В. Бугрик

Г.В. Семиженко

Повний текст постанови складено 10 березня 2020 року.

Головуючий Л.В. Базіль