Справа №461/2031/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2020 року Галицький районний суд м. Львова Фролова Л.Д., за участі:

секретаря судового засідання Рудницької А.О.

позивача ОСОБА_1

представників позивача: ОСОБА_2

ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5 ,

розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , за участю третьої особи нотаріуса Першої Львівської державної нотаріальної контори Кутельмах О.Ф., про визнання заповіту недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

21 березня 2019 року, до Галицького районного суду м. Львів надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , за участю третьої особи нотаріуса Першої Львівської державної нотаріальної контори Кутельмах О.Ф., про визнання заповіту недійсним. Свої вимоги позивач мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його рідна сестра ОСОБА_6 . Після її смерті залишилось спадкове майно, а саме квартира АДРЕСА_1 . Після похорону йому стало відомо, що все своє майно померла сестра заповіла ОСОБА_4 . Зазначає, що його сестра довготривалий період перед своєю смертю хворіла на онкологічне захворювання, їй призначалися сильнодіючі знеболювальні препарати, а відтак не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Вважає, що є всі підстави для визнання заповіту недійсним, адже на його думку, відповідач є абсолютно чужою людиною для його сестри, ніколи не опікувався нею, допомоги не надавав, а заповіт сестра склала тільки за місяць до своєї смерті. Просить суд визнати недійсним заповіт ОСОБА_6 , який 10 серпня 2018 року посвідчено нотаріусом Першої львівської державної нотаріальної контори Кутельмах О. Ф. на користь ОСОБА_4 , за номером в реєстрі нотаріальних дій 5-479 та за номером у Спадковому реєстрі 62834343.

З метою повного, всебічного з`ясування обставин у справі, судом були задоволені клопотання про виклик свідків, витребування медичних документів та проведення експертизи.

Представник позивача та позивач в судовому засіданні позов підтримали, просили задовільнити в повному обсязі. ОСОБА_1 повідомив, що він надавав кошти на лікування сестри та провідував її в лікарні. Їй було проведено дві операції, після проведеної першої операції залишався з нею на ніч для контролю її стану. Вказав, що проведення другої операції не пам`ятає. Він приходив відвідувати сестру лише тоді, коли вона сама просила його. Останнім часом, на його думку, їй перешкоджали спілкуватися з ним. Зазначив, що неадекватність ОСОБА_6 проявляється в тому що вона склала заповіт про передачу свого майна посторонній, на його думку, людині. Він вважав, що квартира після смерті сестри буде належати йому і його онукам, оскільки ОСОБА_6 зазначала про це при житті. Крім того, вказав, що померла вживала спиртні напої, що також можливо вплинуло на її рішення скласти заповіт не на нього, а на відповідача.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив щодо позиції позивача про те, що ОСОБА_6 не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними в задоволенні позову просив відмовити.

Відповідач в судовому засіданні зазначив, що він та його сім`я постійно спілкувались з ОСОБА_6 до її смерті. Вони часто бували в гостях в одне одного, спільно святкували дні народження. ОСОБА_6 була гостем у нього на весіллі, сприймала його як онука. Вони постійно були поряд з нею, коли вона перебувала в закладах охорони здоров`я, а потім відновлювалася після операцій. В той же час позивач ОСОБА_1 не цікавився її життям, станом здоров`я, не надавав їй жодної підтримки, не відвідував в лікарнях. Зазначив, що, 15 серпня 2019 року у нього був день народження, і ОСОБА_6 склала цей заповіт в якості подарунка йому з цієї нагоди. Зауважує, що оскаржуваним заповітом ОСОБА_6 заповіла йому лише належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 , а не все належне їй майно як про це зазначає у позовній заяві позивач. Крім цього, твердження позивача про призначення ОСОБА_6 сильнодіючих знеболювальних лікарських засобів, а також її стан, який не дозволяв їй усвідомлювати значення своїх дій та здатність керувати ними вважає голослівними. Пояснює, що сильнодіючих знеболювальних препаратів, які б могли впливати на її можливість усвідомлювати значення своїх дій та здатність керувати ними ОСОБА_6 не призначалось. Вказує, що померла до останнього працювала лікарем-фізіотерапевтом в КНП «4-та міська клінічна лікарня м. Львова», спілкувалася з сусідами, подругами. Тому, акцентує увагу суду, що сам по собі цей факт вже свідчить, що вона на час укладення заповіту не перебувала в безпорадному стані через захворювання, працювала лікарем, надавала іншим пацієнтам медичну допомогу, а тому вочевидь усвідомлювала значення своїх дій та була здатна керувати ними. Зазначає, що коли ОСОБА_6 померла, організацією її поховання займалась його бабця - ОСОБА_7 , яка була давно з нею знайома та підтримувала родинні та дружні стосунки, так як вони були заміжні за рідними братами. У зв`язку з вищевикладеним, просив суд у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , про визнання заповіту недійсним - відмовити.

Нотаріус Першої Львівської державної нотаріальної контори Кутельмах О.Ф.,була належним чином повідомлена про дату час та місце розгляду справи, до суду подала заяву про розгляд справи без її участі.

Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх безпідставністю.

Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У статті 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Загальні підстави недійсності правочину визначені статтею 215 ЦК України.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі статтею 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251, 1252 цього Кодексу.

У статті 1257 ЦК України передбачено вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, та зазначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 ЦК України.

Із змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина четверта статті 203 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі №607/15112/17-ц (провадження №61- 46960св18) та від 15 квітня 2020 року у справі №520/11395/18.

Згідно із положеннями статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

За змістом статті 1247 ЦК України заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з частиною другою статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти:

1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі;

2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Із змісту наведених норм права вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

У п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року, «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними» роз`яснено, що правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння).

Так, судом встановлено, що нотаріусом першої львівської державної нотаріальної контори Кутельмахом О.Ф. посвідчено заповіт, за номером в реєстрі нотаріальних дій 5-479, та за номером у спадковому реєстрі 62834343.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності ОСОБА_6 було зареєстроване в установленому законом порядку(а.с.7).

ОСОБА_6 , у віці 76 років померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 29 вересня 2018 року, серія НОМЕР_1 , виданим Галицьким районним у місті Львів відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області (а.с. 93).

За даним довідки № 715 від 19 липня 2018 року 29 вересня було припинено трудовий договір з ОСОБА_6 лікарем фізіотерапевтом у зв`язку зі смертю (а.с.160)

Згідно письмових документів реєстрацією факту смерті та організацією поховання ОСОБА_6 займалася ОСОБА_7 (а.с.63,102).

Відповідно до змісту зазначеного заповіту, ОСОБА_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 , що народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , в місті Сєров, Свердловської області, Росії, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , на випадок її смерті зробила таке розпорядження: належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 , заповіла ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 . Про вказаний правочин свідчить витяг зі Спадкового реєстру(а.с.11).

14 липня 2020 року, до суду надійшов висновок експертів за результатами проведення посмертної судово-психіатричної експертизи у вказаній цивільній справі. За результатами експертизи було встановлено, що на момент укладення заповіту, ОСОБА_6 тяжким психічним розладом не страждала, могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Відомостей щодо прийому ОСОБА_6 медичних препаратів які б могли впливати на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на момент укладення заповіту в наданих на експертизу матеріалах не простежується (а.с. 109-150,159,182-187).

Допитані, відповідно до вимог ЦПК України, свідки в судовому засіданні пояснили наступне:

- Так, свідок ОСОБА_7 - бабця відповідача в судовому засіданні зазначила, що була однією з найкращих подруг померлої ОСОБА_6 . Разом із відповідачем вона постійно допомагала їй, фактично була з нею в день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказала, що вони з померлою добре дружили і мали родинні стосунки, так як ОСОБА_6 була дружиною її старшого брата. Коли ОСОБА_6 тяжко захворіла, ОСОБА_4 (відповідач по справі) оплачував операції, оскільки в неї була маленька зарплата, а вони вважали себе родиною і допомагали. За весь час вона бачила, що позивач її провідував вдома лише два рази, а в лікарні його бачила один раз. Щодо позиції позивача що померла вживала алкоголь зазначила, що останні два роки вона хворіла, тому спиртні напої не вживала взагалі. Прийнявши рішення про заповіт, ОСОБА_6 покликала відповідача і вони ходили разом до державного нотаріуса в нотаріальну контору. До самого моменту смерті ОСОБА_8 поводила себе адекватно;

- свідок ОСОБА_9 - мати відповідача,повідомила, що також допомагала ОСОБА_6 за необхідності, а також була фактично з нею в день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зазначила, що позивача не бачила ні в лікарнях, ні вдома у померлої. Похорони організовували вона, ОСОБА_7 та її чоловік, а позивач участі не приймав. Щодо позиції позивача що померла вживала алкоголь, категорично заперечила, оскільки ОСОБА_6 довгий час хворіла. Вказала, що між ними були теплі родинні стосунки на протязі всього життя. Ще літом ОСОБА_6 працювала, поводила себе завжди адекватно;

- свідок ОСОБА_10 пояснила, що є сусідкою ОСОБА_6 з 1975 року та мали добросусідські відносини. Вказала, що коли ОСОБА_6 різко захворіла, то часто почала бачити ОСОБА_7 та її дочку ОСОБА_9 , які допомагали та опікувалися нею. Позивача вона побачила тільки на похороні;

- свідок ОСОБА_11 - дружина рідного брата ОСОБА_12 (чоловік ОСОБА_6 ) в судовому засіданні зазначила, що знає померлу з 60 років. Вони при житті були дуже близькими у стосунках. Пояснила, що відвідувала її в лікарні та вдома. ОСОБА_7 , її донька з відповідачем підтримували завжди теплі родинні стосунки з ОСОБА_6 , доглядали за нею весь час, а позивача вона не бачила. Останній раз ОСОБА_6 вона бачила за тиждень до смерті, при цьому вона поводила себе адекватно;

- свідок ОСОБА_13 показав, що був лікарем-хірургом ОСОБА_6 . Зазначив, що ОСОБА_7 разом з ОСОБА_6 приходили до нього на обстеження, а в подальшому на операції. ОСОБА_6 йому казала, що в неї немає нікого, крім родини ОСОБА_7 . Саме останній він давав вказівки щодо придбання необхідних ліків, повідомляв про перебіг хвороби і вона доглядала за ОСОБА_6 . Перед своєю смертю ОСОБА_6 була в адекватному стані, оскільки ліки, через які, померла не могла б усвідомлювати свої дії, в їх лікарні відсутні і вони їй не призначалися. Інших відвідувачів ОСОБА_6 він не бачив.

Отже, судом було встановлено, що дійсно, на момент укладення заповіту, ОСОБА_6 тяжким психічним розладом не страждала, могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Позиція позивача про те що вона зловживала алкоголем і тому, на його думку, заповіла власну квартиру «чужій людині», судом не приймається, оскільки не доведена належними та допустимими доказами. Крім того, вона спростовується показаннями свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_13 які є послідовними та узгоджуються між собою та з іншими письмовими доказами у справі. Показами вищезазначених свідків підтверджено і той факт, що в останні роки життя ОСОБА_6 саме родина відповідача постійно піклувалася про неї та допомогала їй.

Цей факт також підтверджується і висновком судово-психіатричного експерта від 16 червня 2020 року, в якому зазначено, що на момент укладення заповіту, ОСОБА_6 тяжким психічним розладом не страждала, могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Відомостей щодо прийому ОСОБА_6 медичних препаратів які б могли впливати на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на момент укладення заповіту в наданих на експертизу матеріалах не простежується. Довідкою з лікарні підтверджується факт роботи ОСОБА_6 лікарем до моменту смерті, а відтак свідчить про її нормальний психологічний стан, що підтверджений висновком експертизи.

В судовому засіданні були також допитані свідки зі сторони позивача, як зазначили наступне:

- свідок ОСОБА_14 повідомила, що є дочкою позивача. Вважає, що родина відповідача приховували від них той факт, що ОСОБА_6 хворіла, що її проперували. На її думку, відповідач забирав в неї телефон та не дозволяв померлій спілкуватись зі своєю родиною. Останній раз вона бачилися з ОСОБА_6 в 2018 році. Вказала, що ОСОБА_6 протягом 10 років обіцяла, що залишить квартиру саме позивачу. Той факт, що померла склала заповіт на користь чужої людини вважає таким, що не відповідає справжньому бажанню померлої, внаслідок приймання сильнодіючих знеболювальних, через що вона не могла усвідомлювати та керувати своїми діями.

-свідок ОСОБА_15 , в судовому засіданні зазначила, що останній раз бачила ОСОБА_6 в 2016 році, так як вони періодично ходили разом до театру. Зазначила, що померла повідомила їй, що хоче свою дачну ділянку оформити на доньку позивача, а позивачу обіцяла що після її смерті - все її майно буде належати йому. ОСОБА_1 їй повідомляв, що йому створюють перешкоди у спілкуванні з сестрою.

До показань свідків ОСОБА_14 , та ОСОБА_15 , про те що ОСОБА_6 протягом тривалого часу обіцяла залишити квартиру позивачу - суд відноситься критично, оскільки дійсна воля померлої відображена саме в складеному, відповідно до вимог діючого законодавства, нею заповіті. Оскільки вказані свідки не бачили ОСОБА_6 більше року, суд об`єктивно не може прийняти їх покази на підтвердження її неадекватної поведінки перед смертю і наявності психічних відхилень.

З врахуванням зазначеного, суд вважає позовні вимоги позивача безпідставними та необґрунтованими, оскільки заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Суд вважає, що необґрунтованість вимог позивача спростовуються змістом оспорюваного заповіту, експертизою, показами свідків та іншими матеріалами справи, які не містять доказів відсутності вільного волевиявлення заповідача та не достатньої дієздатності заповідача на момент складання заповіту і порушення визначених законом умов його складання.

Суд зазначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). У відповідності до частини 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», § 58, від 10 лютого 2010 року).

З врахуванням зазначених обставин справи, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню, у зв`язку з їх необґрунтованістю та безпідставністю.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, питання судового збору не вирішується.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 263, 264 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , за участю третьої особи нотаріуса Першої Львівської державної нотаріальної контори Кутельмах О.Ф., про визнання заповіту недійсним - відмовити повністю.

В судовому засіданні було проголошену вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення складено 09 грудня 2020 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення сторін (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л.Д. Фролова