ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

03 березня 2020 року

м. Харків

справа № 626/2150/19

провадження № 22-ц/818/1067/20; 22-ц/818/1275/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Піддубного Р.М. (суддя-доповідач),

суддів: Коваленко І.П., Котелевець А.В..,

за участю секретаря: Кравченко О.О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 ,

треті особи - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Красноградського районного суду Харківської області від 19 листопада 2019 року та ухвалу Красноградського районного суду Харківської області від 26 листопада 2019 року, постановлені у складі судді Дудченка В.О., -

в с т а н о в и в :

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначав, що з 2008 року він перебував у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_3

15.02.2008 року між ОСОБА_5 та його на той час майбутнім тестем ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого останній набув права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

08.08.2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 було укладено договір міни вищевказаного житлового будинку на квартиру АДРЕСА_2 .

Посилаючись на те, що для придбання будинку він передав ОСОБА_6 8000 доларів США, будинок було придбано в якості подарунку йому та його дружині ОСОБА_3 на весілля, право власності було оформлено на ОСОБА_6 з метою зменшення витрат на послуги нотаріуса та у зв`язку з необхідністю отримання останнім кредиту під заставу будинку, протягом 10 років ним було проведено капітальний ремонт, внаслідок чого його вартість суттєво збільшилась, договір міни було укладено без його згоди, але за умови повернення відповідачем 8000 дол. США, які той повернути відмовився, з урахуванням уточнених у жовтні 2019 року позовних вимог, ОСОБА_1 просив визнати за ним та ОСОБА_3 право спільної сумісної власності на будинок АДРЕСА_1 , та визнати недійсним укладений 08.08.2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 договір міни вказанго будинку на квартиру АДРЕСА_3 .

Разом з позовом ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, в якій просив накласти арешт на будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку за вказаною адресою.

Ухвалою Красноградського районного суду Харківської області від 23 вересня 2019 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на будинок АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_2 .

Рішенням Красноградського районного суду Харківської області від 19 листопада 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалою Красноградського районного суду Харківської області від 26 листопада 2019 року скасовано заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою цього ж суду від 23 вересня 2019 року.

В апеляційних скаргах ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення Красноградського районного суду Харківської області від 19 листопада 2019 року та ухвалу цього ж суду від 26 листопада 2019 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким заявлений ним позов задовольнити.

Апеляційні скарги мотивовано тим, що судом першої інстанції не надано належної оцінки наявним у справі доказам, якими підтверджується факт виникнення права спільної сумісної власності подружжя на спірне нерухоме майно, збільшення його вартості внаслідок спільних затрат подружжя, не враховано, що договір міни було укладено без його згоди, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення заявленого ним позову та скасування застосованих за його заявою заходів забезпечення позову.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для їх задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судовим розглядом встановлено, що 15.02.2008 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 було укладено та посвідчено державним нотаріусом Красноградської державної нотаріальної контори Харківської області Момот С.В. договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого ОСОБА_6 набув право власності на жилий будинок АДРЕСА_1 .

08.08.2018 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 був укладений договір міни, відповідно до якого ОСОБА_2 , передав у власність ОСОБА_6 належну йому квартиру АДРЕСА_2 та набув право власності на жилий будинок АДРЕСА_1 .

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що договір купівлі-продажу, на підставі якого ОСОБА_6 набув право власності на спірне нерухоме майно, у встановленому законом порядку недійсним не визнаний, що виключає визнання цього майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя за позовом особи, яка не була стороною договору, а відтак й відсутні встановлені законом підстави для визнання укладеного в подальшому договору міни.

Колегія суддів погоджується з таким висновком.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України).

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя визначені статтею 60 СК України, відповідно до якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Крім того, статтею 62 СК України передбачені випадки виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало дружині, чоловікові.

Так, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За положеннями ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Як убачається із матеріалів справи, договір купівлі-продажу, предметом якого був жилий будинок АДРЕСА_1 , було укладено 15.02.2008 року між продавцем ОСОБА_5 та покупцем ОСОБА_6 .

Ані позивач, ані його дружина ОСОБА_3 стороною вказаного договору не були.

Статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу від 15.02.2008 року ОСОБА_1 не заявлено.

Оскільки спірний жилий будинок не було придбано подружжям під час шлюбу, він не належав одному із подружжя до реєстрації шлюбу, позовних вимог про визнання укладеного 15.02.2008 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 договору купівлі-продажу не заявлено, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність передбачених законом підстав для визнання спірного нерухомого майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а відтак і визнання недійсним договору міни у зв`язку з відсутністю згоди на його укладення особи, яка не є співвласником цього майна.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірний будинок було подаровано його та його дружині на весілля, вони тривалий час проживали в будинку та витратили на його ремонт та утримання значні кошти, висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки з урахуванням вищевикладеного не є підставою для задоволення заявлених у позові вимог.

Також судова колегія погоджується з висновками суду щодо скасування заходів забезпечення позову виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача проти несумлінних дій відповідача, що гарантує реальне виконання позитивно прийнятого рішення.

Забезпечення позову є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Підставою забезпечення позову є обґрунтоване припущення про те, що невжиття певних заходів, передбачених ч. 1 ст. 150 ЦПК України, може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Частинами 9, 10 статті 158 ЦПК України встановлено, що у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

Оскільки рішенням Красноградського районного суду Харківської області від 19 листопада 2019 року у задоволенні заявленого ОСОБА_1 позову відмовлено, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність передбачених ч. 9 ст. 158 ЦПК України підстав для скасування заходів забезпечення позову.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а судові рішення - залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Красноградського районного суду Харківської області від 19 листопада 2019 року та ухвалу Красноградського районного суду Харківської області від 26 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 березня 2020 року.

Головуючий Р.М. Піддубний

Судді І.П. Коваленко

А.В. Котелевець