Справа № 450/2656/20 Головуючий у 1 інстанції: Данилів Є.О.
Провадження № 22-ц/811/2970/20 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Приколоти Т.І., Шандри М.М.,

за участі секретаря: Сенків Х.І.,

з участю ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на рішення Пустомитівського районного суду від 03 вересня 2020 року у справі за заявою ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , заінтересована особа ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_3 ,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 звернулися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_3 .

В обґрунтування вимог заяви покликалися на те, що ОСОБА_3 з моменту розірвання шлюбу, протягом останніх років системно перебуває в стані алкогольного/наркотичного (можливо під впливом медикаментів) сп`яніння, як результат застосування в неадекватному стані фізичної сили та погроз щодо заявників по справі (вчинення домашнього насильства). Рукоприкладство та прилюдна нецензурна лайка, погрози фізичної розправи із сторони ОСОБА_3 , практично стали підставою розриву будь-яких наших відносин як членів однієї сім`ї. Крім того, ОСОБА_3 чинить свідомі перешкоди в користування майном власниці, не впускає в приміщення загального користування, скандалить при розпорядженні майном на особистий розсуд ОСОБА_1 в межах її конституційного права власності, постійно принижує ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , чим спонукує до психологічного та фізичного насилля.

Також вказували, що ОСОБА_3 було застосовано як психологічне насильство (словесні образи, нецензурна лайка, приниження, погрози фізичної розправи, залякування), що спричинило онкологічне захворювання в ОСОБА_1 ; так і економічне насильство (використання житла та комунальних послуг без будь-якої матеріальної участі у їх утриманні/оплаті).

Просили видати обмежувальний припис щодо ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресом: АДРЕСА_1 ), яким визначити наступні тимчасові обмеження його прав, а саме:

-заборонити ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) перебувати в місці спільного проживання (перебування) з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) та ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_3 ) за адресою: АДРЕСА_1 .

- заборонити ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) та ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_3 ) або контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто та через третіх осіб.

Оскаржуваним рішенням Пустомитівського районного суду від 03 вересня 2020 року у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису відмовлено.

Рішення суду оскаржили ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

В апеляційній скарзі посилаються на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального законодавства. Зазначають, що заява про видачу обмежувального припису була подана згідно норми ч. 1 ст. 350-2 ЦПК України та Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Стверджують, що обставини та прохання, які було ними викладено у заяві є обґрунтованими та об`єктивними. Вважають доведеним факт вчинення ОСОБА_3 домашнього насильства стосовно заявників. Стверджують, що ОСОБА_3 неодноразово був попереджений про недопустимість антигромадської поведінки та здійснення господарської діяльності без відповідної державної реєстрації у встановленому законом порядку. Зазначають, що судом першої інстанції наведені ними обґрунтування та докази не були взяті до уваги та стверджують відсутність дотримання судом першої інстанції основоположних принципів права при розгляді заяви щодо видачі обмежувального припису.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково та стягувати з нього аліменти на утримання сина у розмірі 1/12 части з усіх доходів щомісячно до 30.06.2022 року.

10 грудня 2020 року ОСОБА_4 звернувся до суду з заявою, в якій просив проводити розгляд справи без його участі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 на підтримання апеляційної скарги, пояснення ОСОБА_3 на її заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з копії паспорта заявниці ОСОБА_1 серії НОМЕР_4 виданий Галицьким РВ ЛМУ УМВСУ у Львівській області її місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно Довідки № 626 від 14 березня 2019 року, видана Сокільницькою сільською радою Пустомитівського району Львівської області у будинку АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 .

ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не є членами сім`ї ОСОБА_3 в розумінні ст. 3 СК України. Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано.

Відповідно до ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі Закон).

Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону обмежувальний припис стосовно кривдника це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з частиною третьою статті 26 Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону визначено, що оцінка ризиків це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Відповідно до частини третьої статті 26 Закону № 2229-VIII рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону № 2229-VIII визначено, що оцінка ризиків це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про видачу обмежувального припису суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування обмежувального припису, оскільки самі по собі факти звернення заявників в поліцію із заявами про застосування міри впливу на ОСОБА_3 не свідчить про вчинення домашнього насильства заінтересованою особою.

Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами існують спори щодо майна, а також тривалий конфлікт, який пов`язаний з правилами співжиття між мешканцями будинку АДРЕСА_2 . Про тривалість конфлікту свідчать листи Пустомитівського ВП ГУ НП у Львівській області від 23 жовтня 2019 року, 21 лютого 2012 року 14 листопада 2014 року, 27 серпня 2013 року, 12 жовтня 2016 року, терміновий заборонний припис від 30 червня 2020 року.

Крім цього в матеріалах справи також наявні докази звернення заінтересованої особи ОСОБА_3 в поліцію з приводу протиправних дій заявників, зокрема витяг з Єдиного Реєстру досудових розслідувань №00000127, заява ОСОБА_3 в поліцію від 11 червня 2020 р.

Згідно рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 28.11.2019р. в справі №450/3585/18 в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено. Постановою Львівського апеляційного суду від 07 вересня 2020 року рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 28 листопада 2019р.

За вказаних обставин суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_3 домашнього насильства у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» заявником не надано, а у заяві про видачу обмежувального припису заявниками підмінено поняття визначені ЖК України, ЦК України, як виселення особи з тимчасовими обмеженнями встановленими ЗУ "Про запобігання та протидію домашньому насильству".

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 підтвердила необхідність виселення ОСОБА_3 із будинку, який належить на праві власності їй, не навівши підстав для встановлення обмежувального припису колишньому чоловікові.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав вважати, що наявні ризики настання насильства у майбутньому у разі не застосування відносно заінтересованої особи ОСОБА_3 обмежувального припису.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Пустомитівського районного суду від 03 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 14 грудня 2020 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Приколота Т.І.

Шандра М.М.