Провадження № 2/204/244/20 р.
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
У Х В А Л А

11 червня 2020 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючої судді Самсонової В.В.

за участю секретаря Зайченко О.В.

за участю представника позивача Перевощикової Т.М.

за участю представника відповідача Кудрявцева О.В.

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в м. Дніпрі справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СФГ Гермес» до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів,-

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська знаходиться справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СФГ Гермес» до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів.

15 травня 2020 року до суду надійшло клопотання представника відповідача ОСОБА_2 про передачу даної справи за підсудністю до Подільського районного суду м. Києва, а 10 червня 2020 року вже він представника відповідача ОСОБА_3 надійшло клопотання про передачу даної справи за підсудністю до Подільського районного суду м. Києва. В обґрунтування вищевказаних клопотань зазначено, що суду помилково було підтверджено адресу реєстрації відповідача, а саме: м. Дніпро, пров. АДРЕСА_1 на час подання ТОВ «СФГ Гермес» даного позову до суду, відповіддю адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС України у Дніпропетровській області. Постановою Київського апеляційного суду від 11 вересня 2019 року цивільна справа № 758/13213/18 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СФГ Гермес» до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів - була скасована ухвала Подільського районного суду м. Києва від 29 травня 2019 року про відкриття провадження у даній справі, а справа передана на розгляд Красногвардійському районному суду м. Дніпропетровська за підсудністю і ухвалою Верховного суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17.02.2020 року залишена без змін. При цьому, предметом встановлення та перевірки судами першої, апеляційної і касаційної інстанції було питання реєстрації відповідача ОСОБА_1 станом на час подання ТОВ «СФГ Гермес» даного позову до суду, в контексті вирішення питання підсудності даної справи. Але, питання щодо реєстрації місця проживання відповідача після вказаної дати судами не вивчалось і не встановлювалось, хоча має істотне значення для правильного вирішення питання щодо територіальної підсудності справи. В спірному випадку паспортом відповідача ОСОБА_1 підтверджуються обставини реєстрації його місця проживання, а саме:

- з 10.05.2017р. він був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ;

- 14.08.2017р. був знятий з реєстрації за вказаною адресою;

- 29.09.2019р. знову зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , де є зареєстрованим до теперішнього часу.

Згідно відповіді на адвокатський запит від 08.11.2019 року за №106-8870 з Подільської районної в м. Києві державної адміністрації з приводу місця реєстрації ОСОБА_1 С.М. підтверджується, що місце проживання ОСОБА_1 було з 10.05.2017 року зареєстроване за адресою АДРЕСА_2 , одночасно із зняттям з реєстрації місця проживання за попередньою адресою: АДРЕСА_1 . 10.05.2017 року було надіслано повідомлення про зняття з реєстрації місця проживання до органу реєстрації на території обслуговування, де було зареєстроване попереднє місце проживання ОСОБА_1 . Крім того, Відділ обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання управління з питань громадянства, паспортизації, реєстрації та еміграції надав відповідь на адвокатський запит №2671 від 11.02.2020р., де зазначив про те, що відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розширення повноважень органів місцевого самоврядування та оптимізації надання адміністративних послуг», повноваження з реєстрації місця проживання з 04.04.2016р. делеговані органам місцевого самоврядування, як органам реєстрації, що здійснюють реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб на території адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. Тому, стосовно надання документального підтвердження даних щодо реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 або зняття з реєстраційного обліку громадянина ОСОБА_1 необхідно звертатися до відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Чечелівського району м. Дніпро (м. Дніпро, вул. Михайла Грушевського, 70). З наведеного беззаперечно вбачається, що як станом на день подачі ТОВ «СФГ Гермес» даного позову до суду, а саме: 03.09.2019р., останнім відомим місцем реєстрації відповідача була адреса: АДРЕСА_2 , а з 29.09.2019 р. і на час подальшого розгляду даної цивільної справи відповідач є постійно зареєстрований за вказаною адресою, про що є відмітка у його паспорті та саме за цією адресою з ним може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції, в тому числі й судової. Крім цього, відповідно до довідки № 601 від 28.05.2020 року, виданої Комунальним підприємством «Жилсервіс-5» ДМР Слабошпицький ОСОБА_4 .М. є таким, що вибув з адреси: АДРЕСА_1 з 10.05.2017 року. Тому дана справа не підсудна Красногвардійському районному суду м. Дніпропетровська.

В судовому засіданні представник позивача Перевощикова Т.М. заперечувала проти направлення справи за підсудністю до Подільського районного суду м. Києва. Раніше надала письмові заперечення на клопотання представників позивача, в яких, серед іншого, також просила застосувати заходи процесуального примусу про стягнення в дохід державного бюджету з ОСОБА_1 штрафу внаслідок зловживання процесуальними правами.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримав раніше подані клопотання про передачу справи за підсудністю до Подільського районного суду м. Києва.

Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що клопотання представника відповідача задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 27 ЦПК України, позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Згідно з ч. 1 ст. 32 ЦПК України, спори між судами про підсудність не допускаються.

Позивачем було подано позовну заяву за місцем проживання відповідача ( АДРЕСА_2 ), а саме до Подільського районного суду м. Києва.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 29 травня 2019 року було відкрито провадження у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СФГ Гермес» до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів. (Т-2, а.с. 87)

Постановою Київського апеляційного суду від 11 вересня 2019 року ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 29 травня 2019 року - скасовано, а справу направлено на розгляд до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська. (Т-2, а.с. 133-136). Крім цього, даною постановою було встановлено наступне:

-відповідно до листа Головного управління ДМС України в Дніпропетровській області від 18 червня 2019 року № 1201, отриманого представником позивача 2 вересня 2019 року, громадянин ОСОБА_1 , з 5 квітня 2013 року зареєстрований на території Красногвардійського району м. Дніпропетровська. Указане також підтверджується доданими до позовної заяви письмовими доказами, а саме протоколом Загальних зборів учасників ТОВ «СФГ Гермес», в якому зазначено, що ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

-Отримана судом довідка про реєстрацію місця проживання особи не може бути підтвердженням зареєстрованого місця проживання або перебування відповідача в розумінні положень наведеного вище Закону № 1382-IV, оскільки містить неактуальну інформацію лише за період з 10 травня 2017 року по 14 серпня 2017 року.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30.09.2019 року було відкрито провадження у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СФГ Гермес» до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів. (Т-2, а.с. 140).

Постановою Верховного Суду України від 24.02.2020 року постанову Київського апеляційного суду від 11.09.2019 року залишено без змін (Т-2, а.с. 208-211) та встановлено, що той факт, що 24 вересня 2019 року, тобто після ухвалення оскаржуваних судових рішень, відповідач знову зареєстрував своє місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , не є підставою для скасування постанови апеляційного суду. Інші наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують висновків апеляційного суду про те, що допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування ухвали Подільського районного суду міста Києва від 29 травня 2019 року і направлення справи для розгляду за встановленою законом територіальною підсудністю до Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська.

Відповідно до ч. 2 ст. 416 ЦПК України, у постанові палати, об`єднаної палати, Великої Палати Верховного Суду має міститися висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, із застосуванням якої не погодилася колегія суддів, палата, об`єднана палата, що передала справу на розгляд палати, об`єднаної палати, Великої Палати.

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так само, й згідно з ч. ч. 5-6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Таким чином, суд зобов`язаний враховувати правовий висновок, викладений Верховним Судом в постанові від 24.02.2020 року у даній справі, оскільки право на відступлення від її правового висновку має лише суд касаційної інстанції, шляхом передачі такої справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня2006 року).

За таких обставин, дослідивши наявні матеріали справи, суд вважає необхідним відмовити представнику відповідача в задоволенні клопотань представників відповідача про направлення даної справи за підсудністю до Подільського районного суду м. Києва.

Стосовно застосування заходів процесуального примусу у вигляді штрафу відносно ОСОБА_1 необхідно зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема:

1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення;

2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями;

3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер;

4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою;

5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.

Згідно з ч. 4 ст. 44 ЦПК України, суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 144 ЦПК України, одним із видів заходів процесуального примусу є штраф.

Феномен зловживання процесуальними правами як особливий різновид цивільного процесуального правопорушення полягає у тому, при зловживанні процесуальними правами відбувається порушення умов реалізації суб`єктивних цивільних процесуальних прав. Це положення відповідає загальнотеоретичним розробкам конструкції зловживання правом, в яких воно нерідко визначається як поведінка, що перевищує (або порушує) межі здійснення суб`єктивних прав. Суб`єкт цивільного судочинства свої цивільні процесуальні права має здійснювати відповідно до їх призначення, яке або прямо визначено змістом того чи іншого суб`єктивного права, або вочевидь випливає з логіки існування того чи іншого суб`єктивного процесуального права.

Зловживання процесуальними правами може мати форму штучного ускладнення цивільного процесу, ускладнення розгляду справи в результаті поведінки, що перешкоджає винесенню рішення у справі або вчиненню інших процесуальних дій.

Притягнення особи до відповідальності за процесуальні зловживання повинно ґрунтуватися на доказах її вини. Факти процесуальних зловживань можна віднести до фактів, що доказуються в режимі процесуальних фактів, які включаються у загальний або локальний предмет доказування у справі.

Таких висновків у своїй постанові від 06 вересня 2018 року дійшов Верховний суд (ознайомитись з даною постановою можливо за посиланням: http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/76350143).

З матеріалів справи вбачається, що клопотання про направлення справи за підсудністю було подано різними представниками та раніше питання про передач у справи за підсудністю Красногвардійським районним судом не вирішувалося, а відтак суд не вбачає в діях відповідача підстав для застосування процесуального примусу у вигляді стягнення штрафу відносно нього.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 27, 31, 32, 44, 144, 182-183, 258-261 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні клопотань представників відповідача про направлення даної справи за підсудністю до Подільського районного суду м. Києва - відмовити.

В задоволенні клопотання представника позивача ОСОБА_5 про застосування процесуального примусу у вигляді стягнення штрафу відносно ОСОБА_1 - відмовити.

Ухвала суду не підлягає оскарженню окремо від рішення суду та набирає законної сили з моменту її проголошення.

Суддя В.В. Самсонова