ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/151/20 Доповідач - Дикун С.І.
Категорія - 310020000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2020 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

Головуючого - Дикун С.І.

Суддів - Парандюк Т. С., Хома М. В.,

за участю секретаря - Кантицька О.І.

та учасників судового процесу: позивачки ОСОБА_1 та її представника адвоката Скиби В.М.; відповідача ОСОБА_2 та його представника адвоката Баранець О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/17219/19 за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 листопада 2019 року та додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини та дружини, ухваленого суддею Грицай К.М., повний текст рішення складено 12.11.2019 року, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на своє утримання та утримання неповнолітної дитини, посилаючись на те, що сторони перебувають у шлюбі в якому народилась донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На даний час вони проживають окремо, дитина проживає з матір`ю та перебуває на її утриманні.

Зазначає, що дитина потребує належного рівня життя, необхідного для її фізичного та розумового розвитку, який позивачка самостійно не може забезпечити, а відповідач зобов`язаний виконувати свій обов`язок щодо утримання дитини.

В обгрунтування позовних вимог вказує, що відповідач отримує заробітну плату в розмірі 32000 грн., тому просила суд стягнути з ОСОБА_2 аліменти на утримання їх неповнолітньої дитини у твердій грошовій сумі в розмірі 11 000 грн., але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття.

Крім того, у зв`язку із тим, що вона доглядає за дитиною та не має фізичної можливості працевлаштуватись і матеріально себе забезпечувати просила суд стягнути з відповідача аліменти на своє утримання у твердій грошовій сумі 3 000 грн., щомісячно, до досягнення дитиною трирічного віку.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 листопада 2019 року позов задоволено частково.

Визначено стягувати із ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій сумі 3000 (три тисячі) гривень 00 коп., але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 18 липня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягувати із ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 аліменти на її утримання у твердій грошовій сумі 1400 (одна тисяча чотириста) гривень, щомісячно, починаючи з 18 липня 2019 року і до досягнення дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трирічного віку.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_2 в користь держави судовий збір в сумі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.

Рішення в частині стягнення аліментів за один місяць допущено до негайного виконання.

12.11.2019 року представник позивача Скиба В.М. подав до суду заяву про ухвалення додаткого рішення щодо стягнення з відповідача судових витрат в розмірі 13353 грн., надавши копію договору про надання правової допомоги від 12.07.2019 року, засвідчену адвокатом Скибою В.М., розрахунок судових витрат для надання правничої допомоги адвоката від 12.11.2019 року, акт приймання-передачі наданих послуг №1 до договору про надання юридичних послуг з представництва у суді від 18.07.2019 року на суму 8346 грн., акт приймання-передачі наданих послуг №2 до договору про надання юридичних послуг з представництва у суді від 12.11.2019 року на суму 507,60 грн., копії товарних чеків від 12.07.2019 року на суму 1000 грн. від 18.07.2019 року на суму 8346 грн., засвідчену адвокатом Скибою В.М.

12.11.2019 року представник відповідача Баранець О.А. подала до суду про долучення додаткових доказів та стягнення з відповідача судових витрат в розмірі 11930,61 грн., надавши копію договору про надання правової допомоги від 02.08.2019 року між АО Арбітрум груп, додаток №1 до договору про надання правової допомоги б/н від 02.08.2019 року, тарифи для визначення вартості правової допомоги, акт про надання правничої допомоги від 11.11.2019 року згідно з договором про надання правничої допомоги б/н від 02.08.2019 року, рахунок №50 від 11.11.2019 року, квитанцію від 11.11.2019 року про сплату від ОСОБА_2 . На рахунок АО Арбітрум груп коштів в сумі 12000 грн., копію виписки АТ КБ ПриватБанк.

Додатковим рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21.11.2019 року у задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_5 про стягнення з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 13353,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу відмовлено.

Заяву представника відповідача Баранець О.А. про стягнення з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 11930,61 грн. витрат на професійну правничу допомогу задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 понесені витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2000 грн.

У задоволенні решти вимог заяви відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції в частині стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги та стягувати з відповідача 11000 грн. щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, а також додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду від 21.11.2019 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_2 в повному обсязі, заяву ОСОБА_1 про стягнення витрат на правову допомогу задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

В обгрунтування апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції дано помилкову оцінку постанові про відкриття виконавчого провадження простягнення з відповідача 18276,72 грн. Сума боргу є несуттєвою в порівнянні з заробітною платою відповідача. Крім того, судом залишено поза увагою підставу даного стягнення, а саме сплата ЄСВ. Даний внесок сплачується платником лише у випадках заняття незалежною професійною діяльністю або підприємницькою діяльністю. Оскільки існує заборгованість по ЄСВ, а відомості про нараховану та невиплачену заробітну плату збігаютьься з відомостями про доходи відповідача то існують достатні підстави вважати про приховування від суду відповідачем факт своїх реальних доходів.

Зазначає, що в матеріалах справи відсутні будь-які документи, які б підтверджували факт оплати відповідачем оренду житла. Можливо договір підписано, але фактично сторонами не виконується, а отже відповідач відповідні витрати не несе.

Враховуючи стан здоров`я платника, який є здоровим, працездатним, працює та не має інших осіб на утриманні, вважає, що ОСОБА_2 може надавати аліменти на утримання дитини у більшому розмірі, а судом дано неналежну оцінку доказам у справі та невірно встановлено обставини справи.

Що стосується додаткового рішення, зазначила, що згідно із загальним розрахунком витрати ОСОБА_1 на правову допомогу складають 13353,6 грн.

Нею було додано товарний чек про сплату послуг згідно акту виконаних робіт, однак судом безпідставно не взято його до уваги з посиланням на те, що товарний чек не може бути підтвердженням сплати послуг. Незважаючи на це, при винесенні рішення суд прийняв як належні та допустимі докази купівлі речей відповідачем, що були підтверджені такими ж товарними чеками, таким чином зробивши неоднакові висновки щодо підтвердження послуг чи купівлі речей одними і такими ж документами.

Крім того, судом не взято до уваги, що позовні вимоги задоволено частково, не надано оцінки вимогам позивача та безпідставно відмовлено повністю у задоволенні цілком обгрунтованих і законних вимог про розподіл судових витрат. При цьому витрати відповідача на правову допомогу задоволено частково безпідставно.

Вважає, що додаткове рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, її вимоги про стягнення витрат на правову допомогу задоволенню, а у задоволенні заяви ОСОБА_2 про стягнення витрат на правову допомогу слід відмовити.

ОСОБА_2 , не погодившись з рішеннями суду першої інстанції також оскаржив їх в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення Тернопільського міськрайонного суду від 07.11.2019 року в частині стягнення аліментів на утримання дитини змінити, стягувати аліменти у розмірі прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, в задоволенні решти позовних вимог відмовити, посилаючись на його незаконність, необгрунтованість, порушення норм матеріального та процесуального права.

Крім того, просить додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду від 21.11.2019 року змінити, стягнувши із ОСОБА_1 в його користь 11 930,61 грн. витрат на професійну правову допомогу, в решті рішення залишити без змін.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначив, що він не ухиляється від обов`язку утримувати доньку та погоджується сплачувати аліменти у розмірі мінімального прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, який визначено чинним законодавством як рекомендований.

При цьому судом першої інстанції не обгрунтовано чому для утримання дитини необхідний більший розмір аліментів, аніж рекомендований державою.

Зазначив, що при визначенні розміру аліментів суд не взяв до уваги те, що він не має змоги сплачувати аліменти в розмірі 3000 грн. на утримання дитини, не врахував його матеріальне становище, оскільки від його заробітної плати відраховується 20 % на погашення боргу згідно постанови ДВС від 02.10.2019 р., оплачує орендну плату за житло у розмірі 230 дол. США та комунальні послуги.

Вказує на помилковість висновку суду про те, що отримана ним позика є доходом, оскільки ці кошти були витрачені на погашення попереднього боргу та повертаються ним позикодавцеві, що підтверджується доданими квитанціями.

Щодо стягнення аліментів на утримання ОСОБА_1 , вважає, що у суду не було підстав для задоволення позову у цій частині, оскільки донька відвідує дитячий садок, а позивачка проходить стажування на роботі.

Тому, судом першої інстанції неправомірно стягнуто аліменти на утримання доньки в розмірі 3000 грн. та утримання ОСОБА_1 в розмірі 1400 грн. щомісячно.

Окрім того, судом необґрунтовано та незаконно відмовлено у задоволенні заяви про стягнення судових витрат у розмірі 11930 грн та стягнуто лише 2000 грн витрат на надання професійної правничої допомоги. Що не було обгрунтовано судом, оскільки, задовольнивши позов на 3000 грн стягнення аліментів на утримання дитини, що становить 27% від заявленої суми позову 11000 грн, підлягали до стягнення судові витрати у розмірі 8708 грн. При цьому судом не було звернуто увагу на поведінку позивачки та її адвоката, через необґрунтовані клопотання яких по справі було проведено 4 судових засідання.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 відповідач ОСОБА_2 вважає апеляційну скаргу необґрунтованою та такою, що не підлягає до задоволення. Посилається на ті обставини, що відповідачка не працювала до народження дитини, а тому не може вважатись такою, що перебуває у відпустці по догляду за дитиною; дитина відвідує дошкільний навчальний заклад, а позивачка, у той час проходить стажування, тобто позивачка має можливість працевлаштуватися та не потребує допомоги у вигляді аліментів на її утримання. А також, що не відповідають дійсності доводи позивачки як про розмір його доходів, оскільки дійсний розмір заробітку підтверджений відповідною довідкою з його місця роботи; посилається, що позивачка в апеляційній скарзі незаконно ототожнює мінімальний розмір аліментів із правом на звернення із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання однієї дитини в розмірі 1/4 від доходу, котрим вона не скористалась. Окрім того вказує, що судом правомірно відмовлено у задоволенні стягнення витрат на правничу допомогу з огляду на недоведеність понесених витрат та їх розміру.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 апеляційної скарги ОСОБА_2 не визнала, вважаючи її доводи такими, що не заслуговують на увагу апеляційного суду та повторно зазначила на спростування доводів апеляційної відповідача доводи, на які вона посилалась у своїй апеляційній скарзі.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 369 ЦПК України дана справа підлягала розгляду судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи, однак, з урахуванням клопотання ОСОБА_1 апеляційний суд розглядає справу з повідомленням (викликом) учасників справи.

У судовому засіданні апеляційного суду позивачка та її представник адвокат Скиба В.М. апеляційну скаргу підтримали із мотивів, вказаних у апеляційній скарзі; апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 не визнали, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність її доводів.

Відповідач ОСОБА_2 та його представниця адвокат Баранець О.А. апеляційну скаргу підтримали, посилаючись на доводи скарги та окремо зазначивши про добровільне виконання ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків по утриманню дочки; апеляційної скарги позивачки ОСОБА_1 не визнали, вважаючи її такою, що не підлягає до задоволення через недоведеність та безпідставність.

Заслухавши пояснення учасників цивільного процесу, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає до задоволення, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, виходячи із наступних мотивів.

Судом установлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 06.08.2016 року, що підтверджується повторно виданим свідоцтвом про шлюб, серії НОМЕР_1 .

Як вбачається із свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 02.12.2017 року Тернопільським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції, ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народилася дочка ОСОБА_4 .

Як вбачається з довідки Миролюбівської сільської ради № 632 від 10.07.2019 року позивачка з дочкою дійсно проживають без реєстрації у АДРЕСА_1 .

Згідно із відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків позивачка за період з 1 кварталу 2018 року по 1 квартал 2019 року отримувала державну соціальну матеріальну допомогу в розмірі 2580 грн. за квартал.

Згідно довідки Управління соціальної політики Тернопільської міської ради № 4228 позивачка щомісячно отримує 860 грн. допомоги при народженні першої дитини.

Згідно із довідкою ТзОВ «Украгроком» № 415 від 01.08.2019 року відповідач працює в ТзОВ «Украгроком» з 3 вересня 2018 року по теперішній час. На даний час займає посаду керівника регіонального структурного підрозділу. З вересня 2018 року по липень 2019 року йому виплачено всього 165102, 65 грн. доходу, середня щомісячна виплата становить 15010 грн.

Відповідно до відомостей з державного реєстру фізичних осіб - платників податків, наданих Тернопільським відділенням ГУ ДПС в Тернопільській області про суми виплачених доходів та утримання податків відповідач за період з 1 кварталу по 2 квартал 2019 року станом на 10.10.2019 р. отримував заробітну плату за 1 квартал 2019 року 55947,98 грн., сума утриманого податку 10070,64 грн. та в другому квартала 2019 року в розмірі 55932,52 грн., сума утриманого податку 10067,86 грн.

Також, відповідач згідно з договором позики від 31.07.2019 року отримав кошти в сумі 50000 грн.

Із відповідача за постановою ДВС від 02.10.2019 року за вимогою № Ф-6260-54У здійснюється стягнення коштів в сумі 18276,72 грн.

Згідно з договором оренди квартири АДРЕСА_2 від 17.03.2019 року розмір місячної орендної плати за квартиру АДРЕСА_3 , яку орендує відповідач, становить 230 доларів США.

Cторонами визнавались обставини, що відповідач частково бере участь в утриманні дочки ОСОБА_6 , зокрема, купляє дитині іграшки, фрукти, дитяче харчування, оплачує за відвідування садочку, що підтверджується квитанціями від «Розетка УА», ТОВ «АТБ-Маркет» та АТ КБ «ПриватБанк».

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-ІІІ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

За змістом статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Статтею 141 СК України визначено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Згідно з частиною другою статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

За умовами частин першої та другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Сімейний кодекс України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина.

Частинами 1-3 ст. 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Законом України від 17 травня 2017 року № 2037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів», який набрав чинності 08 липня 2017 року, внесено зміни до СК України, ЦПК України, Закону України «Про судовий збір», який, зокрема, передбачає підвищення мінімального розміру аліментів, спрощення процедури стягнення аліментів та оголошення аліментів власністю дитини.

Відповідно до вимог ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружину, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно із ст.184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період.

До підстав визначення розміру аліментів в твердій грошовій сумі, стаття 184 СК України відносить: нерегулярний, мінливий дохід платника аліментів, одержання частини доходу в натурі та інші обставини, що мають істотне значення.

Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви (ст.191 СК України).

Установивши, що малолітня дитина проживає разом із матір`ю і перебуває на її утриманні, допомога батька в утриманні дитини є нерегулярною і не забезпечує повністю потреби дитини, батьки в добровільному порядку не домовились про участь в утриманні дочки, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення аліментів з батька у розмірі 3000 грн та обґрунтовано стягнув їх, починаючи від дня пред`явлення позову. При визначенні розміру аліментів судом було правильно враховано матеріальне становище дитини, дочки сторін ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , її вік та потреби, а також майновий стан відповідача, який є працездатним, працює і його дохід є достатнім для оплати аліментів у визначеному розмірі, інших дітей та непрацездатних осіб на утриманні не має, стан здоров`я відповідача, який є задовільним. При цьому судом враховано, що розмір аліментів 3000 грн. є вищим, ніж мінімальний розмір, визначений Законом, та перевищує мінімальний рекомендований розмір аліментів на дитину, а також є таким, що забезпечить дитині нормальний розвиток.

Згідно з вимогами ч.1 ст.75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного.

В силу вимог ч. 1 ст. 80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до вимог ч. ч. 2, 4, 6 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років.

Право на утримання має вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.

Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу.

Судом установлено та підтверджено матеріалами справи, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі. На час розгляду справи подружжя проживає окремо, дочка сторін - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом із матір`ю позивачкою у справі.

При вирішенні позовних вимог про стягнення аліментів 1400 грн на утримання позивачки до досягнення дитиною трьох років, суд обґрунтовано виходив із тих обставин, що відповідач може надавати таку матеріальну допомогу, оскільки є молодою особою працездатного віку, має постійне місце роботи, його заробіток є достатнім для надання допомоги дружині, а також, що судом не встановлено обставини про незадовільний стан здоров`я відповідача.

Колегія суддів погоджується із висновками суду при вирішенні позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дитини та дружини, оскільки вони відповідають нормам матеріального і процесуального права.

Доводи відповідача в апеляційній скарзі про те, що позивачка ОСОБА_1 отримує дохід від продажу речей по Інтернету, а також що дитина сторін відвідує дошкільний навчальний заклад, що дає можливість позивачці працювати і самій забезпечувати себе, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки аліменти на утримання дружини, з якою проживає дитина за вимогами ст.ст. 84 СК України стягуються незалежно від того, чи працює дружина, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.

Разом з тим, відповідач є особою працездатного віку, має постійне місце роботи, судом не встановлено будь-яких обставин, котрі б перешкоджали об`єктивній можливості відповідачу надавати матеріальну допомогу дружині, а тому суд дійшов обгрунтованого висновку про стягнення аліментів на позивачку у розмірі 1400 грн щомісячно до досягнення дитиною трьох років.

Твердження відповідача ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, що він повністю утримує дитину у добровільному порядку, не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки як у суді першої інстанції, так і в апеляційному суді знайшли доведення обставини періодичного та часткового утримання неповнолітньої дочки відповідачем, чого не заперечила і позивачка, однак відповідачем не було доведено, що його витрати на дитину є постійними та достатніми для належного утримання дитини, якнайкращого забезпечення її інтересів. Тому суд обґрунтовано визнав необхідність стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітньої дитини у судовому порядку.

При визначенні розміру аліментів на утримання дитини у розмірі 3000 грн на місяць, судом, відповідно до вимог ст.182 СК України було правильно враховано всі обставини справи у їх сукупності: матеріальне становище дитини, дочки сторін ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , її вік та потреби, а також майновий стан відповідача, який є працездатним, працює і його дохід є достатнім для оплати аліментів у визначеному розмірі, що підтверджується довідкою ТзОВ «Украгроком» № 415 від 01.08.2019 року про його середньомісячний дохід - 15010 грн., те, що інших дітей та непрацездатних осіб відповідач на утриманні не має, його задовільний стан здоров`я. При цьому судом було обґрунтовано вказано, що розмір аліментів 3000 грн. є вищим, ніж мінімальний розмір, визначений Законом, та перевищує мінімальний рекомендований розмір аліментів на дитину, а також є таким, що забезпечить дитині відповідного віку нормальний розвиток. Окрім того, відповідачем не доведено належними та допустимими доказами відсутність у нього можливості сплачувати аліменти у розмірі 3000 грн. щомісячно на дитину. А подані ним докази про проведення виплат за договором позики від 31.07.2019 року та постановою ДВС від 02.10.2019 року, а також оплата оренди квартири не можуть бути прийняті апеляційним судом на зменшення розміру аліментів на утримання дитини, як такі, що не впливають суттєво на майновий стан відповідача та суперечать інтересам малолітньої дитини, оскільки зменшення розміру аліментів буде недостатнім для її належного утримання.

Разом з тим, колегія суддів не може прийняти доводів ОСОБА_1 в апеляційний скарзі про необхідність стягнення аліментів на дитину у розмірі 11000 грн., оскільки позивачкою не доведено потребу дитини у аліментах саме у такому розмірі ні у суді першої інстанції, ні в апеляційному суді, як і не доведено майнової можливості відповідача сплачувати такі аліменти.

Інші наведені в апеляційних скаргах доводи щодо рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 листопада 2019 року були предметом дослідження в суді із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 листопада 2019 року від відповідає вимогам права та обставинам у справі; підстави для його скасування в межах вимог, заявлених як у суді першої інстанції так і в апеляційній скарзі, у апеляційного суду відсутні.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись у повній мірі із висновками суду у додатковому рішенні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21.11.2019 року.

Так, відмовляючи у задоволенні заяви представника позивача адвоката Скиби В.М. про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 13353 грн витрат на професійну правничу допомогу, суд виходив із тих обставин, що документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлених у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки та ін.), які б засвідчували факт того, що ОСОБА_1 дійсно понесла витрати на правничу допомогу, матеріали заяви від 12 листопада 2019 року не містять. А копії наданих позивачкою товарних чеків від 12.07.2019 та 18.07.2019 року у яких вказано про оплату авансу згідно із договором від 12.07.2019 року в сумі 1000 грн та оплату послуг згідно з актом від 18 липня 2019 року виконаних робіт у сумі 8346 грн не є доказом таких витрат, оскільки не відповідають вимогам п.2 розділу ІІ Положення про форму і зміст розрахункових документів. Затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 21.01.2016 року №13, зокрема на товарному чеку відсутні обов`язкові реквізити як найменування, адреса господарської одиниці та неможливо з`ясувати якій саме особі здійснено оплату коштів.

Колегія суддів не може погодитись із такими висновками суду з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає неповністю.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України)

3) Розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

У розумінні положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 141 ЦПК України. Разом із тим, у частині п`ятій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 141 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини п`ятої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята, шоста статті 137 ЦПК України).

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат апеляційний суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою, шостою, сьомою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись п`ятою, шостою, сьомою статті 141 ЦПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Наведене правове обґрунтування надає можливість суду ефективно захистити порушені права заявника, забезпечити реалізацію принципу цивільного судочинства - відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення, але у порядку, передбаченому законом.

Враховуючи вищенаведені правові норми, колегія суддів не погоджується із висновками суду першої інстанції про відмову у стягненні витрат на правову допомогу на користь позивачки ОСОБА_1 , оскільки такі витрати у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що додаткове рішення у цій частині підлягає скасуванню на підставі п.3,4 ст.376 ЦПК України у зв`язку із невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушенням норм процесуального права; з ухваленням нового рішення про стягнення із відповідача на користь позивачки 2000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

При зменшенні розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката на користь позивачки із 13353 грн до 2000 грн колегія суддів враховує клопотання сторони відповідача про таке зменшення відповідно до вимог частини п`ятої статті 137 ЦПК України. А також апеляційний суд приймає до уваги пропорційність таких витрат до предмета спору з урахуванням ціни позову (із заявлених 11000 грн аліментів на дитину задоволено 3000 грн, та із 3000 грн аліментів на позивачку задоволено 1400 грн); значення справи для сторін; поведінку сторони позивачки під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи; співмірність витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим адвокатом ОСОБА_5 на виконання робіт попереднє опрацювання матеріалів, опрацювання законодавчої бази, що регулює спірні відносини, формування правової позиції, консультування щодо необхідності отримання додаткових матеріалів (доказів), підготовка процесуальних документів по справі (позовна заява, клопотання, письмові пояснення, адвокатські запити), представництво у двох судових засіданнях.

У решті - додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21.11.2019 року відповідає вимогам матеріального та процесуального права і підстав до його скасування чи зміни в межах заявлених вимог у суді першої інстанції та вимог апеляційних скарг як позивачки, так і відповідача, колегія суддів не вбачає.

Доводи відповідача, що суд першої інстанції необґрунтовано зменшив розмір судових витрат витрат на правничу допомогу із 11930 грн до 2000 грн не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки суд при такому зменшенні дотримався вимог ст. ст.137,141 ЦПК України та врахував клопотання позивачки про зменшення розміру витрат, їх пропорційність щодо розміру задоволених позовних вимог та ціни позову, предмет спору та характер спірних правовідносин, часткове визнання відповідачем позовних вимог, співмірність витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим адвокатом ОСОБА_7 на виконання робіт.

Безпідставними є доводи ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про стягнення із неї на користь відповідача витрат на правову допомогу, оскільки такі доводи спростовуються вимогами ч.2 ст. 141 ЦПК України за якою судові витрати, пов`язані із розглядом справи покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України»).

При цьому апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення ЄСПЛ у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення ЄСПЛ у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Судові витрати, понесені сторонами в апеляційному суді, у відповідності до ст.141 ЦПК України, покласти на сторони в межах сум, ними понесених.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 376, 381- 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 листопада 2019 року залишити без змін. Відновити дію рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 листопада 2019 року.

Додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 листопада 2019 року в частині відмови у стягненні з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути із ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 ; РНОКПП НОМЕР_4 ) 2000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

У решті додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 листопада 2019 року залишити без змін, відновивши його дію у нескасованій частині.

Судові витрати за розгляд справи в апеляційному суді покласти на сторони в межах сум, ними понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, окрім випадків, зазначених у статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 06 березня 2020 року.

Головуючий Дикун С.І.

Судді: Парандюк Т.С.

Хома М.В.