Провадження № 2/761/3004/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2020 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого: судді - Притули Н.Г.

при секретарі: Гриб Д.В.,

за участі

представника позивача Бабко Ю.О. ,

представника відповідача Косань В.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Міністерства оборони України в інтересах Концерну «Військторгсервіс» до ОСОБА_2 , третя особа: Північний офіс Державної аудиторської служби про відшкодування матеріальної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

12 листопада 2019 року до суду надійшла зазначена позовна заява.

В позовних вимогах позивач просить: стягнути з відповідача на користь Концерну «Військторгсервіс» матеріальну шкоду в розмірі 4 080,00 грн.

Вимоги обгрунтовані тим, що Міністерство оборони України є Уповноваженим органом управління Концерном «Військторгсервіс».

Державною фінансовою інспекцією в м.Києві було проведено планову ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності Концерну «Військторгсервіс» за період з 01.01.2009 року по 01.12.2012 року та складено акт від 20.03.2013 року №072-30/626. В акті були зафіксовані порушення фінансово-господарської діяльності Концерну «Військторгсервіс». Як зазначає позивач, після ознайомлення з результатами ревізії було встановлено, що більшість вимог Державної фінансової інспекції в м.Києві спрямовані на відшкодування Концерну «Військторгсервіс» матеріальної шкоди, яка була заподіяна внаслідок неналежного виконання своїх посадових обов`язків колишніми генеральними директорами Концерну «Військторгсервіс».

Так в червні 2010 року згідно актів наданих послуг від 09.06.2010 року №879, від 11.06.2010 року №890 та актів виконаних робіт від 09.06.2010 №218968, від 11.06.2010 року №219044, за проживання та сніданки на розрахунковий рахунок Державного підприємства Готель «Козацький» у період з 09.06.2010 року по 12.06.2010 року за ОСОБА_3 . Концерном «Військторгсервіс» були сплачені кошти у розмірі 4 080,00 грн., які станом на момент завершення ревізії не повернуті та в обліку Концерну «Військторгсервіс» у вигляді дебіторської заборгованості не відображено.

Вказане порушення зафіксоване в п.10 вимоги Державної фінансової інспекції в м.Києві.

В позові позивач зазначає, що ОСОБА_3 у зазначений період в Концерні «Військторгсервіс» не працював, а тому Концерн безпідставно сплатив зазначені кошти за нього, чим і було спричинено шкоду Концерну «Військторгсервіс» в сумі 4 080,00 грн.

В зазначений проміжок часу відповідач займав посаду генерального директора Концерну «Військторгсервіс», а тому комісія прийшла до висновку, що порушення було допущене внаслідок дій (бездіяльності) відповідача.

24.02.2020 року до суду надійшов відзив відповідача на позовні вимоги в яких він просить відмовити в задоволенні позовних вимог на тій підставі, що в акті ревізії відсутні елементи завдання позивачу відповідачем шкоди. Відшкодування матеріальної шкоди при виконанні трудових обов`язків регулюється КЗпП України, а не ЦК України та ст.233 КЗпП України передбачає строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення до суду про стягнення спричиненої шкоди, а тому позивачем пропущено строк на звернення до суду з позовом. Позивач не є належним, так як згідно із статутом Концерну «Військторгсервіс» є самостійною юридичною особою, а Концерн належить до сфери управління Міністерства оборони України. Позивач не надав суду доказів що Концерн «Військторгсервіс» був позбавлений правоздатності та дієздатності виступати самостійно позивачем в суді для захисту своїх прав.

Відповідь на відзив до суду не надходила.

В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві.

Третя особа уповноваженого представника в судове засідання не направила та звернулась до суду із заявою про слухання справи у їх відсутність.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, вислухавши сторони, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом, в період часу з 28 липня 2005 року по 02.03.2012 року ОСОБА_2 займав посаду генерального директора Концерну «Військторгсервіс» на підставі контракту.

Пунктом 2.3 Контракту від 28.07.2005 року, укладеного з ОСОБА_2 передбачено, що Керівник Концерну зобов`язаний ефективно використовувати основні фонди, матеріальні, фінансові та інші ресурси Концерну.

Крім того, у відповідності до п. 4.1 Контракту, у випадку невиконання чи неналежного виконання обов`язків, передбачених цим контрактом, сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України та цим контрактом.

Державною фінансовою інспекцією в м.Києві в період з 17.12.2012 року по 13.03.2013 року було проведено ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності Концерну «Військторгсервіс» за період з 01.01.2009 року по 01.12.2012 року.

Як зазначено в акті, ревізією встановлено оплату проживання в готелі за особу, яка не працювала в Концерні, а саме: в червні 2010 року згідно актів наданих послуг від 09.06.2010 року №879, від 11.06.2010 року №890 та актів виконаних робіт від 09.06.2010 №218968, від 11.06.2010 року №219044, за проживання та сніданки на розрахунковий рахунок Державного підприємства Готель «Козацький» у період з 09.06.2010 року по 12.06.2010 року за ОСОБА_3 . Концерном «Військторгсервіс» були сплачені кошти у розмірі 4 080,00 грн., які станом на момент завершення ревізії не повернуті та в обліку Концерну «Військторгсервіс» у вигляді дебіторської заборгованості не відображено.

При цьому ревізією методом порівняння наказів про призначення працівників по Концерну, табелів обліку робочого часу, розрахункових відомостей на виплату заробітної плати та трудових договорів встановлено, що громадянин ОСОБА_3 у періоді з 01.01.2009 року по 01.12.2012 року у Концерні не працював, внаслідок чого Концерном у періоді з 09.06.2010 року по 12.06.2010 року безпідставно сплачені кошти за вказану особу, яка не є працівником Концерну на загальну суму 4 080,00 грн. Зазначене порушення, як зазначено в акті допущене внаслідок дій (бездіяльності) генерального директора Концерну ОСОБА_2 призвели до матеріальної шкоди на вказану суму.

Як вбачається з матеріалів справи, в період з 09.06.2010 року по 12.06.2010 року в ДП «Готель «Козацький» проживав ОСОБА_3 та за його проживання згідно з актами виконаних робіт від 09.06.2010 року №218968 та від 11.06.2010 року №219044 Концерн «Військторгсервіс» мав сплатити 2 720,00 грн. та 1 360,00 грн.

Проте належних та допустимих доказів сплати за вказаними актами суду не надано.

Оригінали актів суду для огляду надані не були. Представник позивача пояснила, що вони відсутні.

Звертаючись до суду з позовом позивач посилається на положення статей 22, 1166 ЦК України та статті 130, 136 КЗпП України.

Стаття 9 ЦК України визначає, що положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Згідно з положеннями статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Стаття 1166 ЦК України визначає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

В той же час стаття 130 КЗпП України визначає, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

У відповідності до положень статті 136 КЗпП України, покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, керівниками підприємств, установ, організацій та їх заступниками - за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника.

Розпорядження власника або уповноваженого ним органу, або вищестоящого в порядку підлеглості органу має бути зроблено не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної працівником шкоди і звернено до виконання не раніше семи днів з дня повідомлення про це працівникові. Якщо працівник не згоден з відрахуванням або його розміром, трудовий спір за його заявою розглядається в порядку, передбаченому законодавством.

У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду.

Стягнення з керівників підприємств, установ, організацій та їх заступників матеріальної шкоди в судовому порядку провадиться за позовом вищестоящого в порядку підлеглості органу.

Стаття 134 КЗпП України визначає випадки повної матеріальної відповідальності.

Відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли:

1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей;

2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами;

3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку;

4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані;

5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування;

6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків;

7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов`язків;

8) службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу;

9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством.

У відзиві відповідач зазначив, що Міністерство оборони України не є належним позивачем оскільки Концерн «Військторгсервіс» є самостійною юридичною особою, яка у випадку спричинення їй шкоди могла звернутись до нього з позовом.

Як визначено п.1.1 Статуту Концерну «Військторгсервіс» - Концерн належить до сфери управління Міністерства оборони України; є юридичною особою (п.3.1 Статуту). Згідно із Статутом не надано право Міністерству оборони України як Уповноваженому органу управління звертатись із позовами в інтересах Концерну для захисту їх прав.

Однак з врахуванням положень ч.4 ст.136 КЗпП України суд вважає що позивач є належним та має право звернення до суду з позовом.

Отже, під час розгляду справи не було надано доказів що за розпорядженням відповідача кошти за актами були перераховані, а тому враховуючи що в судовому засіданні не доведено що Концерну «Військторгсервіс» було спричинено шкоду з вини відповідача, тому суд не вбачає законом передбачених підстав для задоволення позовних вимог.

Оскільки суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог по суті, тому не вбачає підстав для застосування наслідків спливу строків позовної давності.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 4, 77-83, 89, 95, 259, 263, 265 ЦПК України, суд

вирішив:

Відмовити в позові Міністерства оборони України в інтересах Концерну «Військторгсервіс» до ОСОБА_2 , третя особа: Північний офіс Державної аудиторської служби про відшкодування матеріальної шкоди- в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

У відповідності до п.15.5 Перехідних положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Шевченківський районний суд міста Києва.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 02 листопада 2020 року

Суддя: Н.Г.Притула