БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 497/333/2020
Провадження № 2/497/332/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.12.2020 року Болградський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Кравцової А.В.,

секретар судового засідання Бекметова Х.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1 , її представника - адвоката Цоєвої В.В.,

відповідача ОСОБА_2 , його представника - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м.Болград цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя,

ВСТАНОВИВ:

11.03.2020 року позивач звернулася до суду з вищевказаним уточненим позовом, яким просить визнати житловий будинок АДРЕСА_1 , об`єктом спільної сумісної власності її та відповідача як подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частках - просить визнати за нею право власності на 1 / 2 частину житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим просить внести зміни до запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності стосовно цього житлового будинку, зареєструвавши за нею, позивачем, право власності на 1 / 2 частину зазначеного спірного житлового будинку з господарськими приміщеннями і спорудами.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 04.11.2001р. вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 , який 07.10.2019р. рішенням Болградського районного суду Одеської області був розірваний. Тобто, у шлюбі вони прожили 18 років, проте однією родиною вже не проживають - проживають окремо. За час шлюбу вони заробляли кошти, витрачали їх на спільні потреби та потреби родини на свій розсуд. З 17.02.2006р. вона з відповідачем, будучи подружжям, почали проживати у вищевказаному спірному будинку, що розташований за вищевказаною адресою - на АДРЕСА_1 , і який на той момент був у практично не придатному для нормального проживання стані - звичайний сільський будиночок; він був оформлений шляхом дарування на ім`я відповідача його батьком. У будинку не було опалення, водогону, сучасного ремонту, господарських споруд, зручності були на вулиці, тобто не було належних умов для проживання родини з дітьми, оскільки будинок не ремонтувався з часу його будівництва. З часу вселення до будинку вони - позивач і відповідач, разом, спільно, своїми силами та силами і за допомогою рідних з обох боків здійснювали ремонтно-будівельні роботи, що тривало практично до 2019 року. Її, позивачки, та її батьків, вклад в ці роботи був не меншим, ніж відповідача та його батьків. Тобто, усі роботи в будинку здійснювалися за час перебування її, позивача і відповідача у шлюбі, що тривав майже 18 років, і 17 років з яких - у вищезазначеному спірному будинку. Спірний будинок, внаслідок їх спільних трудових та грошових затрат перетворився у сучасний будинок з усіма зручностями і з сучасним ремонтом, у т.ч. з металопластиковими вікнами, натяжними стелями, водогоном, паровим опаленням, а також - з повністю обладнаною прибудинковою територією і новими господарськими спорудами, у т.ч. гаражем, великим сараєм, металопрофілем на даху, забетонованим подвір`ям і оштукатуреними зовнішніми стінами, огорожами, каналізацією та вигрібною ямою. Відповідач покинув родину, утворивши нову, з-за чого шлюб було розірвано, тому зареєстроване право власності на спірний будинок лише на його ім`я порушує її, позивача, право на частку у спільному майні подружжя, і, оскільки відповідач добровільно не погоджується на поділ спільного майна подружжя, - вона змушена була звернутися до суду, просить задовольнити вимоги позову.

Судом було проголошено вступну та резолютивну частину рішення в день його ухвалення.

У судовому засіданні позивач та її представник - адвокат Цоєва В.В. підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити, представник, пояснила, що позивач і відповідач домовилися про предмет та підстави позову, проте, оскільки вона дізналася в реєстратора, що право власності позивача на її частку нерухомого майна у майні подружжя за мировою угодою реєстраційна служба не зможе зареєструвати через неоднозначність законодавства, просить ухвалити рішення про задоволення вимог позову.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 спочатку надали відзив на позов, яким не погоджувалися з позовними вимогами, але у підготовчому судовому засіданні просили про перерву для узгодження правової позиції і укладення мирової угоди, та після перерви представник відповідача повідомив, що відповідач зайнятий по роботі і до суду з`явитися не може, але визнає позовні вимоги в повному обсязі, просить ухвалити рішення у підготовчому судовому засіданні за його відсутністю, і задовольнити вимоги позивачки.

Вислухавши у підготовчому судовому засіданні сторони і їхніх представників, вивчивши надані суду документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав.

Судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини:

- між позивачем і відповідачем 04.11.2001 року був зареєстрований шлюб (а.с.8), який рішенням Болградського районного суду від 07.10.2019р. розірвано (а.с.22), від цього шлюбу сторони мають трьох дітей: дочок ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.15,16,17);

- згідно договору дарування житлового будинку від 17.02.2006р., що посвідчений державним нотаріусом, та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 26.02.2006р. (а.с.18), ОСОБА_7 подарував ОСОБА_2 житловий будинок під літ."А" з побутовими будівлями житловою площею 61,2кв.м., а загальною - 103,9кв.м., до якого примикають сараї: літ.Б.Г.Д, гараж черепашковий літ.В, дворові споруди №1-4, що знаходяться у АДРЕСА_2 , та розташовані на землях Виноградненської сільської ради площею 2728кв.м. (а.с.12-13);

- з довідки Виноградненської сільської ради Болградського району Одеської області від 08.01.2020р. вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 2002р. проживала без реєстрації з родиною (чоловік ОСОБА_2 і дочка ОСОБА_4 ) у АДРЕСА_2 , а з 2006р. - в цьому будинку зареєстроані: ОСОБА_1 , її колишній чоловік ОСОБА_2 , Дочка ОСОБА_8 , дочка ОСОБА_9 та син ОСОБА_10 , згідно погосподарської книги №3, будинок побудований з каміння у 1962р., загальна площа - НОМЕР_1 , житлова - 140кв.м., ос.рах. НОМЕР_2 (а.с.14);

- стосовно права власності на земельну ділянку площею 0,25га під вказаним спірним будинком, - х2.02.2010р. був виданий державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯИ №368382, згідно якого ділянці присвоєно кадастровий номер :02:001:0183 (а.с.19);

- на твердження позивача, спірний будинок на момент набуття права власності її колишнім чоловіком, потребував ремонтних робіт у великих обсягах для його осучаснення, майже відновлення, що протягом сумісного проживання позивача і відповідача як подружжя й було зроблено спільними зусиллями подружжя за допомогою родичів, у т.ч.: перекритий дах, замінені вікна на металопластикові, у будинку обладнано зручності, проведено водогін, влаштовано парове опалення, зроблені відповідні оздоблювальні роботи стін зовні (нове оштукатурювання) та у середині (шпалери, фарбування), зроблені натяжні стелі, залиті заново підлоги, тощо, і вона, позивач своєю працею та коштами та будматеріалами своїх батьків внесла у відновлення будинку суттєвий вклад; відповідач цього не заперечував, тому вимога позову щодо визнання спірного домоволодіння об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, - є обгрунтованою;

- згідно звіту незалежного експерту, оціночна (ринкова) вартість 1 / 2 частини житлового будинку загальною площею 103,9кв.м., житловою - 51,2кв.м., разом з господарськими будівлями, що розташований на АДРЕСА_2 , станом на 26.02.2020р. становить 31170грн. (а.с23-36).

Відповідно до ч.3ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.355-358 ЦК України, "майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна. Співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності. Поліпшення спільного майна, які можна відокремити, є власністю того з співвласників, який їх зробив, якщо інше не встановлено домовленістю співвласників. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Відповідно до положень ст.ст.368,372 ЦК України, "спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, встановлених законом. В разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню".

Крім того, Сімейним кодексом України визначено, що "сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (ст.3); а, ст.60 СК України - що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Тобто, ккожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до правової позиції (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 3 червня 2015 року № 6-38цс15), належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не лише фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи статтю 60 Сімейного кодексу України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд має встановити не лише факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто, критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Пленумом Верховного Суду України №11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», його п.23 визначено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3ст.368 ЦК); відповідно до частин 2,3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, що згідно з законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Правова позиція ВСУ (у справі №6-612цс15), вказує на те, що норми СК України у статтях 57,60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу майна, що їм належить, згідно з якими: майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності, майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Позивач за даним позовом стверджує, що спірний вищезазначений будинок, право власності на який зареєстроване за відповідачем, фактично належить їй і відповідачу як майно, що є спільною власністю подружжя, та просить суд це визнати. Проте, оскільки позивач визначив конкретну частку вказаного спірного нерухомого майна - житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, і просить суд визнати за нею право власності саме на 1 / 2 частину спірного домоволодіння, надавши обґрунтування своїм вимогам, і відповідач з цим погодився, тому вид спільної власності на це майно набуває наступного юридичного значення - право спільної часткової власності - а саме: за кожним з співвласників - на 1 / 2 частину нерухомого спірного майна, але без виділення кожної частки в натурі, оскільки ця вимога не висувалася позивачем і не є предметом судового розгляду.

Так, відповідно до статті 355 Цивільного кодексу України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності.

Існують два види спільної власності: спільна часткова та спільна сумісна.

Спільна сумісна власність - це власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності, тоді як у спільній частковій власності частки кожного визначені. Підставами встановлення спільної сумісної власності є укладання шлюбу, передача майна у спільну сумісну власність наймача та членів його сім`ї у процесі приватизації державного житлового фонду, спільна праця за спільні кошти членів сім`ї.

Право спільної сумісної власності подружжя регулюється Главою 8 Сімейного кодексу України. Поняття і види права спільної власності, правовідносини які виникають при визначенні часток у праві спільної часткової власності регулюється Главою 26, статтями 355-372 Цивільного кодексу України. За загальним правилом, майно, набуте за час шлюбу, крім речей індивідуального користування є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

З урахуванням викладеного, не зважаючи на ту обставину, що право користування на земельну ділянку та право власності на відновлений спірний житловий будинок були зареєстровані, у даному випадку, лише на ім`я відповідача ОСОБА_2 , як одного з подружжя, судом встановлено, що це майно фактично набуло статус спільного майна подружжя, виходячи з наданих суду доказів, і частки кожного зі співвласників, як колишнього з подружжя, у праві власності на вищевказане спільне майно, є, згідно чинного законодавства, рівними, і сторони цього не спростовують.

Крім того, судом встановлено, що сторонам, як кожному з колишнього подружжя, фактично належить по 1 / 2 частині домоволодіння, як це визначено у позові; відповідач не заперечує цього, оскільки його представник у судовому засіданні стверджував, що відповідач позов визнав, тому суд дійшов висновку, що кожному зі сторін, як колишньому подружжю, належить саме по 1 / 2 частині домоволодіння, у зв`язку з чим вважає можливим, враховуючи, що шлюб між сторонами розірвано, вони не проживають разом, що ускладнює можливість ними реалізовувати їхнє право сумісно розпоряджатися спільним майном, - визначити право як позивача, так і відповідача на спірну нерухомість, у даному випадку, саме як право спільної часткової власності з визнанням часток за кожним з них, відповідно до позовних вимог.

Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст.142 ЦПК України та ч.3ст.7 ЗУ "Про судовий збір", а саме, оскільки рішення суду ухвалене у підготовчому судовому засіданні у зв`язку з визнанням позову відповідачем, підлягають поверненню позивачу ОСОБА_1 50 % від суми сплаченого нею судового збору: в розмірі 420,20грн. - за квитанцією №0.0..1 від 26.02.2020р., та 210,10грн. - за квитанцією, датованою цією ж датою, але за №0.0..1. Щодо розподілу судових витрат: у судовому засіданні представник відповідача просив не стягувати рішенням суду з відповідача на користь позивача, оскільки сторони самі домовляться, а позивач - погодилася з цим, то судові витрати у даному випадку розподіленню не підлягають.

Керуючись ст.ст.355,368,372ЦКУкраїни, ст.ст.2,12,13,81,82,89,95,142,247п.2,258,259, 263-265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд

ухвалив:

Задовольнити позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Визнати житловий будинок АДРЕСА_1 , об`єктом спільної часткової власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частках.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (РНОКПП НОМЕР_3 ), право власності на 1 / 2 частину житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (РНОКПП НОМЕР_4 ), право власності на 1 / 2 частину житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Внести зміни у запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності стосовно житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , наступним чином:

- скасувати запис про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на житловий будинок з господарськими приміщеннями і спорудами, що розташовані на земельній ділянці площею 0,25га за адресою: АДРЕСА_1 ;

- зареєструвати за ОСОБА_1 право спільної власності на 1 / 2 частину житлового будинку з господарськими приміщеннями і спорудами, що розташовані на земельній ділянці площею 0,25га за адресою: АДРЕСА_1 ;

- зареєструвати за ОСОБА_2 право спільної власності на 1 / 2 частину житлового будинку з господарськими приміщеннями і спорудами, що розташовані на земельній ділянці площею 0,25га за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі ч.3ст.7 ЗУ "Про судовий збір", зобов`язати Управління Державної казначейської служби України у Болградському районі Одеської області (, адреса: 68702, Одеська область, м.Болград, Майдан 28 Червня,7), повернути позивачу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ( НОМЕР_5 ), або її представнику за наявності в нього довіреності, 50 % від суми сплаченого позивачем судового збору, а саме: в розмірі 420 (чотириста двадцять) гривень 20 копійок, за квитанцією №0.0..1 від 26.02.2020 року, та 210 (двісті десять) гривень 10 копійок за квитанцією №0.0..1 від 26.02.2020 року.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду через Болградський районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня отримання його копії. Строк на апеляційне оскарження може бути поновлений в разі його пропуску з поважних причин. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст судового рішення виготовлено 10.12.2020 року.

Суддя А.В. Кравцова