ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3217/20 Справа № 211/4642/19 Суддя у 1-й інстанції - Ніколенко Д. М. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2020 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

секретар судового засідання: Чубіна А.В..

сторони справи :

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 та її представника адвоката Стельмаха Валерія Васильовичана рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 грудня 2019 року, ухваленого суддею Ніколенко Д.М. у м.Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 02 грудня 2019 року,-

ВСТАНОВИВ :

У серпні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 та просив суд стягнути з відповідача на свою користь 3% річних в сумі 43289,70 грн. та інфляційні витрати в сумі 228988,79 грн., посилаючись на ухилення відповідачки від виконання судового рішення щодо повернення грошових коштів та виконання його в повному обсязі лише через сім років з дня винесення рішення.

В обґрунтування позову зазначив, що 03 жовтня 2012 року судом на виконання рішення суду від 11 липня 2012 року, було видано виконавчий лист, відповідно до якого зобов`язано його повернути будинок АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 , а відповідача в свою чергу зобов`язано повернути йому 224962,0 грн., отримані за продаж будинку. Він рішення суду виконав, натомість відповідач ухилялась від його виконання, тому ним було подано виконавчий лист до виконавчої служби та відкрито виконавче провадження. Шляхом проведення виконавчих дій було виконано рішення суду шляхом стягнення на його користь: 13.11.2017 р. 235,90 грн., 28.02.2019 р. 121230,00 грн. та 06.03.2019 р. 103496,10 грн. тобто протягом семи років відповідач не повертала грошові кошти у зазначеному судом розмірі, тому вважає, що з ОСОБА_2 підлягають стягненню штрафні санкції за порушення грошового зобов`язання, встановлені частиною 2 статті 625 ЦК України, за період з 03 жовтня 2012 року (дата складання виконавчого листа та набрання рішенням законної сили) до 06 березня 2019 року (дата повного виконання зобов`язання).

Рішенням Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 грудня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , 3% річних в сумі 43289 (сорок три тисячі двісті вісімдесят дев`ять) гривень 70 коп., інфляційні витрати в сумі 228 988 (двісті двадцять вісім гривень дев`ятсот вісімдесят вісім) гривень 79 коп. та судовий збір в сумі 3106 (три тисячі сто шість) гривень 99 коп.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник адвокат Стельмах В.В., будучи незгодними з ухваленим рішенням подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення суду, ухваленого з порушенням норм матеріального та процесуального права, ставлять питання про його скасування та ухвалення нового рішення про відмову позивачу ОСОБА_1 в задоволенні його позовних вимог в повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, скаржники зазначають, що судом не було враховано того факту, що відповідач не мала можливості виконати вчасно рішення суду від 11 липня 2012 року в строк, вказаний державним виконавцем, оскільки позивач умисно не повертав відповідачу належний їй спірний будинок та в рішенні суду не було вказано спосіб, яким треба було повернути ОСОБА_1 грошові кошти за будинок, у зв`язку із чим 04 липня 2013 року була постановлена ухвала про встановлення способу виконання судового рішення. Відповідач вважає, що не з її вини Довгинцівським відділом ДВС м.Кривого Рогу так довго не виконувалось судове рішення.

Скаржники вказують на те, що 23 липня 2010 року між відповідачем та позивачем повинен був бути укладеним договір позики, а фактично був укладений договір купівлі-продажу будинку відповідача, при цьому, позивач мав намір щоб до нього перейшло право власності на будинок та земельну ділянку, тобто позивач ввів відповідача в оману, у зв`язку із чим відповідачу прийшлось звертатися до суду за захистом своїх порушених прав в частині скасування договору купівлі-продажу належного ОСОБА_2 спірного будинку.

Скаржники наголошують на тому, що по домовленості між сторонами, позивач надав відповідачу позику в розмірі 10 000 доларів США, при цьому у нотаріуса відповідачу було сказано, що вона підписує договір позики, підсунувши відповідачу для підписання інший договір, а саме: купівлі-продажу її будинку. Також, скаржники наголошують на тому, що, будучи введена в оману, відповідач підписала розписку про отримання 10 000 доларів США, однак отримала від позивача тільки 8 500 доларів США, позивач пояснив відповідачу у присутності нотаріуса, що 1500 доларів США пішли на оплату послуг нотаріуса за оформлення правочину, при цьому, нотаріус не надав відповідачу жодного документу про здійснений між сторонами правочину.

Відповідач вказує на те, що фактично, отримавши з рук позивача у липні 2010 року 8 500 доларів США, що по курсу на той час становило 67 124,50 грн., суд незаконно стягнув з відповідача кошти в розмірі 224 962 грн., які вона не отримувала від позивача, а також виконавчий збір в сумі 22 496,20 та судовий збір в сумі 260,10 грн. Скаржники наголошують на тому, що позивач за рішенням суду отримав від відповідача 20 000 доларів США, тобто набагато більше чим він надав позики, яка становила 8 500 доларів США.

Скаржники наголошують на відсутності в судовому рішенні будь-якого аналізу змісту позовних вимог, додаткових пояснень відповідача, відсутність у рішенні жодної відповіді на аргументи відповідача, вважають оскаржуване рішення суду таким, що порушує права відповідача на справедливий судовий розгляд, захист прав та інтересів судом (ст.55 Конституції України, ч.12 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод). Відповідач та її представник вважають, що суд першої інстанції не намагався проаналізувати справу і дати відповіді на конкуренцію норм права в її фабулі, а просто погодився із позицією позивача, не взявши до уваги доводи сторони відповідача.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача та її представника, адвокат Комишан А.В., просить оскаржуване судове рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу сторони відповідача без задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції під час судового розгляду справи всебічно та об`єктивно дослідив норми матеріального права, природу виникнення зобов`язання, наслідки невиконання грошового зобов`язання та прийняв законне рішення, яке відповідає позиції Верховного суду, викладеній у рішеннях від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц, від 19 червня 2019 року у справі №646/14523/15-ц.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши представника відповідача, адвоката Стельмаха В.В., який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити з викладених у скарзі підстав, представника позивача ОСОБА_1 адвоката Комишана А. В., який заперечував проти задоволення апеляційної скарги сторони відповідача з викладених у відзиві підстав, просив оскаржуване судове рішення залишити без змін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги і відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 липня 2012 року зобов`язано ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 224 962,00 грн., отриманих за договором купівлі-продажу від 23.07.2010 р. будинку АДРЕСА_2 , зобов`язавши ОСОБА_1 повернути ОСОБА_2 у власність будинок АДРЕСА_2 (а.с.8).

На виконання судового рішення, позивач ОСОБА_1 звернувся до виконавчої служби з заявою про виконання судового рішення та постановою державного виконавця Довгинцівського відділу ДВС КМУЮ в Дніпропетровській області було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №2-2230/11, що не заперечувалось представником відповідача.

Постановою державного виконавця від 11 березня 2019 року закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-2230/11 виданого 03.10.2012 р. у зв`язку з фактичним повним виконанням рішення (а.с.9).

За повідомленням Довгинцівського відділу державної виконавчої служби міста Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 22.05.2019 р. №18150 (а.с. 10 копія повідомлення), на користь ОСОБА_1 було перераховано кошти 235,90 грн. 13 листопада 2017 року платіжним дорученням № 2970 від 09.11.2017 р.; 121230,00 грн. 28 лютого 2019 року платіжним дорученням № 1396 від 27.02.2019 р. та 103496,10 грн. 06 березня 2019 року платіжним дорученням № 1446 від 05.03.2019 р.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі керувався нормами статей 509, 598, 599, 611, ч.2 ст.625 ЦК України, й виходив з того, що у 2012 році позивач ОСОБА_1 звернувся до Довгинцівського відділу ДВС з виконавчим листом та заявою про виконання рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11.07.2012 року (набрало законної сили 13.09.2012 року), яке виконано 06 березня 2019 року, тому незалежно від вини боржника наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат та трьох процентів річних за період: з дня пред`явлення виконавчого листа до фактичного виконання рішення суду.

Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції, та не може погодитись із доводами сторони відповідача, щодо незаконності, оскаржуваного судового рішення, з огляду на таке.

За вимогами ст.ст.263, 264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобовязаний зясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обовязково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення в повній мірі відповідає зазначеним вище нормам закону.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом цієї норми правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана сплатити на користь другої сторони гроші, є грошовим зобов`язанням.

Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняються на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до статті 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зобов`язання виникають і із завдання шкоди.

Оскільки відшкодування шкоди можливе і в грошовій формі, то у даному випадку, як правильно встановив суд першої інстанції, між сторонами по справі виникло грошове зобов`язання, оскільки одна сторона зобов`язана сплатити певну, визначену грошову суму стягувачу.

У разі виникнення спору щодо відшкодування шкоди та вирішення його у судовому порядку, визначення конкретного розміру шкоди, тобто грошового зобов`язання здійснюється судом у порядку, передбаченому, у разі, якщо позивачем є фізична особа, ЦПК України.

Нормою частини другої статті 625 ЦК України, визначено, що у разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Предметом позову у цій справі є стягнення на підставі статті 625 ЦК України 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих за період 03 жовтня 2012 року (дата складання виконавчого листа та набрання рішенням законної сили) до 06 березня 2019 року (дата повного виконання зобов`язання) за невиконання грошового зобов`язання щодо відшкодування матеріальних збитків, підтверджених рішенням Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 липня 2012 року.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини , а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі №758/1303/15-ц.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 1 червня 2016 року у справі №3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

Відповідач ОСОБА_2 мала грошове зобов`язання перед позивачем ОСОБА_1 , що підтверджує рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 липня 2012 року, яке набрало законної сили 13 вересня 2012 року, яким було зобов`язано ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 224 962,00 грн., отриманих за договором купівлі-продажу від 23.07.2010 р. будинку АДРЕСА_2 та зобов`язано ОСОБА_1 повернути ОСОБА_2 у власність будинок АДРЕСА_2 (а.с.8).

З огляду на те, що відповідач ОСОБА_2 порушила вказане грошове зобов`язання, у позивача ОСОБА_1 виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України.

Аналогічний висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Слід зазначити, що у вказаній постанові, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі №6-2759цс15, яким було визначено, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).

Окрім того, Велика Палата Верховного Суду в зазначеній вище постанові відступила і від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 березня 2016 року у справі №6-2491цс15, за яким, дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положеньстатті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.

У рішенні суду першої інстанції визнано грошові зобов`язання відповідача ОСОБА_2 перед позивачем ОСОБА_1 , визначено їх розмір; ці зобов`язання належним чином не виконані, тому висновок суду першої інстанції про те, що у даному випадку вимоги частини другої статті 625 ЦК України підлягають застосуванню, колегія суддів вважає правильним, оскільки, як правильно зазначив суд першої інстанції, і з його висновком погоджується і суд апеляційної інстанції, позивач не повинен нести збитків від знецінення грошових коштів, які стягнуті на його користь на захист порушеного права.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року по справі №646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), також зазначено, що оскільки за змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних як складова грошового зобов`язання та особлива міра відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Виходячи з наведених вище норм матеріального права, враховуючи правові висновки, викладені у наведених постановах Верховного Суду, доводи сторони відповідача щодо незаконності та необґрунтованості оскаржуваного судового рішення, неврахування судом відсутності вини відповідача своєчасному виконанні рішення суду від 11 липня 2012 року, неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів відхиляє.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, проаналізувавши зібрані у справі докази, в їх сукупності дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 3% річних та інфляційних витрат, через невиконання судового рішення щодо повернення грошових коштів протягом семи років підлягають задоволенню в повному обсязі.

Інші доводи скаржників, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони були предметом розгляду судом першої інстанції і кожному з них суд надав відповідну правову оцінку, зазначену у судовому рішенні.

На думку колегії суддів, доводи відповідача та її представника фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.

Відповідно до ч.1. ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга сторони відповідача підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 та її представника адвоката Стельмаха Валерія Васильовича залишити без задоволення.

Рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 березня 2020 року.

Головуючий:

Судді: