ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2020 року м. Херсон

справа № 654/1336/19

провадження № 22-ц/819/255/20

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого ( судді-доповідача)Чорної Т.Г.,
суддів:Ігнатенко П.Я.,
Пузанової Л.В.
секретарГеленко А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 нарішення Голопристанського районного суду Херсонської областіу складі судді Ширінської О.Х. від 27 вересня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації вартості Ѕ частини транспортного засобу,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації вартості Ѕ частини транспортного засобу.

Позовна заява обґрунтована тим, що перебуваючи із ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі в період з 17 травня 2015 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 , ними, 30.01.2016 року за спільні кошти подружжя був придбаний автомобіль SKODA RAPID, 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , який був зареєстрований на відповідача.

Після розірвання шлюбу, ОСОБА_1 самостійно без її згоди та відома реалізував спільне сумісне майно, а саме: автомобіль марки SKODA RAPID, 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , та витратив отримані від продажу грошові кошти на власний розсуд.

Посилаючись на те, що відповідач не надав їй половину грошових коштів, отриманих за продаж автомобіля, позивачка просила суд стягнути на її користь Ѕ частину компенсації вартості транспортного засобу в розмірі 120 420 грн та сплачені нею судові витрати.

Рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 27 вересня 2019 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію у розмірі Ѕ вартості автомобіля SKODA RAPID, номерний знак НОМЕР_1 , колір червоний, рік випуску 2013, у розмірі 120 420 грн та судовий збір у сумі 1204, 21, всього: 121 624, 21 грн..

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, ОСОБА_1 зазначив про те, що хоча автомобіль і був придбаний в період шлюбу, проте не за спільні кошти подружжя, а за його особисті, позивач не мала стабільного заробітку та не вносила до спільного сімейного бюджету грошові кошти на утримання сім?ї і ніяким чином не приймала грошової участі у придбанні автомобіля та його утриманні.

В письмовому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 доводи апелянта не визнала, рішення суду просить залишити без змін, як постановлене з дотриманням норм матеріального права і вимог процесуального законодавства.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст.367 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та із матеріалів справи вбачається, що з 17 травня 2015 року по 17 листопада 2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі.

30.01.2016 року був придбаний транспортний засіб марки SKODA RAPID, 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , який був зареєстрований на ОСОБА_1 .

23.06.2018 року відповідач здійснив продаж зазначеного вище транспортного засобу іншій особі, отримані від продажу грошові кошти були витрачені ними на власний розсуд, що стороною не заперечується.

Можлива ринкова вартість аналогічного автомобіля марки SKODA RAPID, 2013 року випуску, станом на червень місяць 2018 року може складати 240 840, 00 грн. як вартість продажу та 258 870, 00 грн. - як вартість пропозиції. Зазначена інформація надана оцінювачем фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 ..

Позивачка, обґрунтовуючи право на компенсацію вартості Ѕ частини проданого автомобіля, вказує на те, що транспортний засіб був придбаний в період шлюбу за спільні кошти подружжя, відповідач здійснив його відчуження іншій особі без її згоди, отриманими від продажу майна коштами розпорядився на власний розсуд.

Заперечуючи заявлені вимоги ОСОБА_1 посилався на те, що транспортний засіб було придбано не за спільні кошти подружжя, а за кошти третіх осіб, проте належними, допустимими та достовірними доказами зазначену обставину не підтвердив.

Доводи відповідача про те, що автомобіль було придбано за кошти, надані його матір`ю також є непідтвердженими в належний спосіб, оскільки як слідує з наданих грошових переказів, мати відповідача переказувала різні суми грошових коштів на протязі декількох років, починаючи з 2013 року, тобто до укладення шлюбу у 2015 році відповідача з позивачкою ОСОБА_2 .

Грошові перекази, які направляла мати відповідача на адресу ОСОБА_2 також не доводить факту розрахунку за частину вартості спільного майна подружжя, а тому суд правильно оцінив цю обставину, як надану матеріальну допомогу на утримання онуки, оскільки сам відповідач ніяким чином не пояснив природу цих переказів.

Твердження про те, що під час перебування у шлюбі з ОСОБА_2 , ним 17.03.2017 р. було перераховано на адресу ФОП ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 120 500, 00 грн., як половина вартості автомобіля, не знайшло свого підтвердження.

Боргові зобов`язання ОСОБА_1 перед ОСОБА_4 , який виник у нього у листопаді 2015 року, не підтверджено відповідним договором, не надано доказів того, що цей борг виник через потреби сім`ї та існував на момент продажу автомобіля, тому не може розцінюватись як компенсація належної частини вартості автомобіля.

Що стосується сплати аліментів на утримання дитини, то це є обов`язком батька по відношенню до своєї дитини. Відповідачем не надано доказів існування домовленості з позивачем відносно надання фінансової допомоги на утримання дитини, а з її боку - відсутності претензій щодо компенсації вартості частини автомобіля.

Враховуючи, що відповідач використовував вказаний автомобіль у власних потребах після розірвання шлюбу, відповідно він і несе тягар утримання та ремонту транспортного засобу.

Оскільки ОСОБА_1 не довів той факт, що автомобіль, був придбаний не за спільні кошти подружжя, а за кошти які були залучені у інших осіб, відтак у цьому випадку діє презумпція спільності майна, набутого подружжям у шлюбі.

Згідно ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Отже тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Стаття 63 СК України передбачає, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя передбачені ст. 65 СК України.

Відповідно до частини 2 ст. 65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, однак дружина або чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Частиною 4 ст. 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У відповідності до частини 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та використовуються подружжям спільно на підставі рівних прав на володіння, користування і розпоряджання відповідним майном.

Отже, один із подружжя може вимагати від іншого із подружжя 1/2 частину вартості спільного майна, якщо один із них здійснив його відчуження проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби.

Згідно частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частина 1 ст. 369 ЦК України визначає, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно.

Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України, кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Оскільки відповідач ні в суді першої інстанції, ні при перегляді справи в суді апеляційної інстанції не надав суду належних та допустимих доказів на спростування презумпції спільності майна, набутого за час шлюбу, колегія суддів погоджується з висновками суду про те, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 і частки майна дружини та чоловіка є рівними, оскільки інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При цьому не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя.

Оскільки спірний автомобіль, який є спільним сумісним майном подружжя, було відчужено третій особі без згоди дружини, а доказів того, що отримані відповідачем кошти було використано в інтересах сім`ї матеріали справи не містять, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що позивачка за первісним позовом має право на отримання грошової компенсації вартості Ѕ частини транспортного засобу.

З огляду на викладене, суд першої інстанції , на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, правильно встановив характер правовідносин сторін, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судового рішення, не спростовують та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 27 вересня 2019 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.3. ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.Г.Чорна

Судді: П.Я.Ігнатенко

Л.В.Пузанова

Повний текст постанови складено 19 березня 2020 року

Суддя Т.Г. Чорна