ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/708/19
провадження № 2/753/8439/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" грудня 2020 р. Дарницький районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Коренюк А.М.

при секретарі Павленко С.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що призвело до смерті особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, суд -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо - транспортної пригоди, що призвело до смерті особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Мотивуючи свої вимоги тим, що 23 липня 2013 року о 12 годині 27 хвилини на вулиці Садова та Лугова, що навпроти будинку № 14 по вулиці Лугова (мікрорайон Осокорки) у місті Києві, відповідач ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «MERCEDES-BENZ ML 63», державний номерний знак НОМЕР_1 , вчинив наїзд на її малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проїджав проїзну частину дороги на дитячому велосипеді «ARDIS», та внаслідок отримавних травм загинув на місці пригоди. Син ОСОБА_4 був єдиним її сином, після смерті якого життя позивача було повністю порушене. Через передчасну смерть сина вона до цього часу не може отямитися і перебуває в постійні дипресії. У неї різко погіршився стан здоров`я, порушився сон і вона не може ні про що думати, окрім смерті єдиного сина та тієї несправедливості, у якій живе горем останні роки. Навіть цей позов приносить їй душевну біль та страждання, бо потрібно знову й знову у помислах повертатися у ті страшні для неї часи.

У зв`язку з погіршенням стану її здоров`я та переживанням, сильного психо-емеційного стресу, за направленням лікаря вона була вимушена лікуватись «Центрі первинної медико-санітарної допомоги № 4» амбулаторії загальної практики-сімейної, і по даний час стан її здоров`я не відновився, до цього часу вона перебуває на «Д» обліку з приводу «астено-невротичного синдрому, остеохондрозу хребта, розповсюдженого з переважним ураженням поперековового відділу», й досі не може займатися своїми звичними заняттями та постійно перебуває в пригніченому стані, але її не покидає надія, що колись врешті скінчиться зухвале нахабство відповідача та винні будуть покарані, оскільки постановою слідчого НП ГУ НП у м. Києві від 26 жовтня 2018 року досудове розслідування у кримінальному провадженні, яке було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за фактом дорожньо - транспортної пригоди за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України щодо ОСОБА_2 закрито на підставі ч.1 п.2 ст. 284 КПК України. Вважає, що саме діями відповідача ОСОБА_2 їй було завдано великої та непоправної моральної шкоди, яка полягає у тому, що втратила єдиного сина, та більше дітей мати не зможе.

Втрата сина для неї це втрата всього життя. Вона завагітніла у 42 роки, син ОСОБА_4 був довгоочікуваною дитиною після довгих років лікування від безпліддя, й у одну мить сина не стало через дії відповідача.

Завдана відповідачем з приводу трагічної смерті її малолітнього сина, якому на час дорожньо-транспорної пригоди були лише 9 років, полягає у тому, що вона страждала та страждає до сьогодні емоційно, додаються ще й моральні, психологічні переживання, які виразилися у душевному болі та депресії у зв`язку зі смертю єдиної дитини, оскільки дітей у неї більше не може бути за віковими показниками, порушенням нормальних життєвих та соціальних стосунків, через неможливість продовження активного життя із близькою людиною.

Ситуація стала дуже психотравмуючою. Після смерті єдиного сина, подружнє життя позивача також зруйнувалося. На фоні трагедії у сім`ї позивача почастішали суперечки, які згодом переросли у відкриті конфлікти та, як наслідок, призвели до розлучення позивачки із чоловіком. Наразі вона самотня.

Душевних страждань завдає також і той факт, що відповідач, розуміючи наслідки вчиненої ним дорожньо-транспортної пригоди, жодним чином не намагався їх виправити, він просто самоусунувся, та навіть не вибачився, що тягне за собою необхідність нераціонального використання свого часу на юридичні засоби поновлення порушених прав.

Отже, діями відповідача їй як позивачу завдано немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які вплинули на негативні зміни у житті: щоденні думки та спогади про наслідки психотравмуючої події, негативні переживання, потреба в уникненні аналогічних обставин, насторога, тривога, емоційні та тілесні реакції при згадуванні, переживання фізичних незручностей та психологічного дискомфорту, довготривала відірваність від активного соціального життя, бажання його уникнути, самоусунутися, знижений та нестійкий настрій, порушення сну, емоційна напруга, нервозність та дратівливість.

Після події позивачка переживає й донині важкий емоційний стрес. Внаслідок втрати вона й досі відчуває почуття приниженої гідності, образи, обурення поведінкою відповідача, переживає щодо своєї соціальної репутації, відношення родини та близьких до трагічних подій загибелі дитини.

Наслідки події, що сталася, потягли за собою нераціональне витрачання свого часу, обумовили необхідність залучення значних фізичних, душевних та матеріальних ресурсів, дотепер вимагають компенсаційний можливостей задля їх подолання.

Розмір заподіяної моральної шкоди визначити їй важко та такий розмір, зважаючи на безцінну втрату єдиної дитини, має компенсувати ті емоційні страждання, які довелося та доводиться переносити й донині, які вона оцінює в розмірі 2 000 000 грн., що й стало підставою звернення до суду з даним позовом.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_6 , діючий на підставі ордера адвоката про надання правової допомоги від 02 квітня 2020 року (а.с. 189 том 2), позовні вимоги підтримав з тих же підстав та просив їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання повторно не з`вився, належним чином повідомлений про час та місце його проведення - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним повідомленням на офіційному сайті судової влади (суду), надав відзив на позов, не визнавши позовні вимоги, зважаючи на закриття кримінального провадження постановою слідчого НП ГУ НП у м. Києві від 26 жовтня 2018 року, щодо досудового розслідування у кримінальному провадженні, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за фактом дорожньо-транспорної пригоди за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, щодо ОСОБА_2 на підставі ч.1 п.2 ст. 284 КПК України за відсутності вини в його діянні.

Третя особа в судове засідання повторно не з`вився, належним чином повідомлений про час та місце його проведення - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним повідомленням на офіційному сайті судової влади (суду).

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86).

Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»).

За таких підстав суд визнав за можливе розглядати справу за відсутності відповідача та третьої особи, на підставі доказів, наявних в матеріалах справи, та за погодженням позивача.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, якимзокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції.

Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з ч.ч. 5,6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, с обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-прівовнй акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Розгляд справи відбувся у порядку загального позовного провадження.

Вислухавши пояснення позивача, його доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, з урахуванням наданого відповідачем відзиву на позов, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Судом встановлено, що 23 липня 2013 року о 12 годині 27 хвилини на вулиці Садова та Лугова, що навпроти будинку № 14 по вулиці Лугова (мікрорайон Осокорки) у місті Києві, відповідач ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «MERCEDES-BENZ ML 63», державний номерний знак НОМЕР_1 , власником якого була ОСОБА_3 , вчинив наїзд на її малолітнього сина позиваки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 10), який проїджав проїзну частину дороги на дитячому велосипеді «ARDIS», та внаслідок отримавних травм загинув на місці пригоди (а.с. 11, 12).

Відпопідно до лікарського свідоцтва про смерть № 1904/2 від 27 липня 2013 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер у віці 9 років на місці аварії за адресою: Осокорки, вул. Садова, внаслідок відкритої черепно - мозкової травми (а.с.11).

По даному факту було внесено відомості про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань 23 липня 2013 рокуза № 000787, яке постановою слідчого НП ГУ НП у м. Києві від 26 жовтня 2018 року за фактом дорожньо-транспорної пригоди за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, щодо ОСОБА_2 закрито на підставі ч.1 п.2 ст. 284 КПК України за відсутності вини в його діянні (а.с. 155 - 171 том 2).

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч. 2 ст.1187 ЦК України).

Відповідно до абз. 2 п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування спортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на спортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній дставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України).

Відповідно, саме відповідач, як особа, яка керувала джерелом підвищеної небезпеки, має нести відповідальність за завдану позивачці шкоду.

Правила дорожнього руху відповідно до Закону України "Про дорожній рух" встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством (ПДР України).

Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків.

Кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила.

Особа, яка створила такі умови, зобов`язана негайно вжити заходів до забезпечення безпеки дорожнього руху на цій ділянці дороги та вжити всіх можливих заходів до усунення перешкод, а якщо це неможливо, попередити про них інших учасників дорожнього руху, повідомити підрозділ міліції, власника дороги або уповноважений ним орган (п.1.5 ПДР України).

У зв`язку із загибеллю сина, позивач понесла й несе глибокі психо - емоційні страждання (душевні переживання), завдані трагічною смертю єдиного сина внаслідок дій відповідача, який керував джерелом підвищеної небезпеки, та внаслідок його дій загинув малолітній син позивачки.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч.2 ст.1167 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст.1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фзичної особи, відшкодовується чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Також при вирішенні цього спору суд враховує керівні роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, викладлені у пункті 9 постанови від 31.03.1995 року, із змінами внесеними постановою № 5 від 25.05.2001 року, «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає незалежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можловтсті відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди мають враховуватись вимоги розумності справедливості, а також майнового стану цивільного відповідача.

Моральну шкоду позивач оцінює у 2 000 000 (два мільйони) гривень, які полягають у тому, що загиблий від дій відповідача син позивачки ОСОБА_4 був єдиним її сином, після смерті якого життя позивачки було повністю порушене.

Втрата сина для позивача це втрата всього життя. Вона завагітніла у 42 роки, син ОСОБА_4 був довгоочікуваною дитиною після довгих років лікування від безпліддя, й у одну мить сина не стало через дії відповідача.

Завдана відповідачем з приводу трагічної смерті її малолітнього сина, якому на час дорожньо-транспорної пригоди були лише 9 років, полягає у тому, що вона страждала та страждає до сьогодні емоційно, додаються ще й моральні, психологічні переживання, які виразилися у душевному болі та депресії у зв`язку зі смертю єдиної дитини, оскільки дітей у позивачки більше не може бути за віковими показниками, порушенням нормальних життєвих та соціальних стосунків, через неможливість продовження активного життя із близькою людиною.

Ситуація стала для позивачки дуже психотравмуючою. Після смерті єдиного сина, подружнє життя позивача також зруйнувалося. На фоні трагедії у сім`ї позивача почастішали суперечки, які згодом переросли у відкриті конфлікти та, як наслідок, призвели до розлучення позивачки із чоловіком. Наразі вона самотня.

Душевних страждань завдає також і той факт, що відповідач, розуміючи наслідки вчиненої ним дорожньо-транспортної пригоди, жодним чином не намагався їх виправити, він просто самоусунувся, та навіть не вибачився, що тягне за собою необхідність нераціонального використання свого часу на юридичні засоби поновлення порушених прав.

Отже, діями відповідача позивачці завдано немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які вплинули на негативні зміни у житті: щоденні думки та спогади про наслідки психотравмуючої події, негативні переживання, потреба в уникненні аналогічних обставин, насторога, тривога, емоційні та тілесні реакції при згадуванні, переживання фізичних незручностей та психологічного дискомфорту, довготривала відірваність від активного соціального життя, бажання його уникнути, самоусунутися, знижений та нестійкий настрій, порушення сну, емоційна напруга, нервозність та дратівливість.

Внаслідок втрати позивачка й досі відчуває почуття приниженої гідності, образи, обурення поведінкою відповідача, переживає щодо своєї соціальної репутації, відношення родини та близьких до трагічних подій загибелі дитини.

Наслідки події, що сталася, потягли за собою нераціональне витрачання часу, обумовили необхідність залучення значних фізичних, душевних та матеріальних ресурсів, дотепер вимагають компенсаційний можливостей задля їх подолання.

Суд, надавши оцінку поясненням, письмовим доказам в частині відшкодування моральної шкоди, характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступіню вини відповідача, який завдав беззаперечної моральної шкоди позивачу внаслідок смерті єдиного сина позивачки під час керуванням таким відповідачем джерелом підвищеної небезпеки, внаслідок чого відбулось погіршення здібностей позивача та позбавлення можливості їх реалізації, з урахуванням принципу розумності та справедливості, вважає за необхідне задовольнити позов уцілому на таких підставах.

Як встановлено в ході розгляду справи, позивач оцінює моральну шкоду у розмірі 2 000 0000 грн. 00 коп., й судом прийнято до уваги фактор співмірності, з урахуванням встановленого факту понесеної моральної шкоди, що виявилася у душевних стражданнях, яких позивач зазнав у зв`язку із смертю єдиного сина (пункт 1 частини 2 статті 23 ЦК України), його розмір та оцінює її у 2 000 0000 грн. 00 коп., виходячи із наступного.

Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (ч.3 ст. 23 ЦК України).

Як вбачається із матеріалів справи, внаслідок дорожньо - транспортної пригоди, кервання відповідачем джерелом підвищеної небезпеки загинула людина - малолітній та єдиний син позивачки, й такому позивачу завдано моральної шкоди внаслідок втрати дитини, відповідно визначена судом сума моральної шкоди є співмірною до завданих позивачу душевних страждань, яких позивач зазнав у зв`язку із фізичним болем та стражданнями у зв`язку із каліцтвом та іншим ушкодженням здоров`я (пункт 1 частини 2 статті 23 ЦК України), а також душевних стражданнях яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (пункт 2 частини 2 статті 23 ЦК України).

Відповідно до пунктів 1 та 2 частини 2, частин першої, 4 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Судом надана правова оцінка заперечень відповідача проти позову, та вважає, що останні не заслуговують на увагу, та розцінює їх як такі, що спрямовані на уникнення від виконання обов`язку, визначеного законом, по відшкодуванню моральної шкоди, тому такі заперечення не можуть бути прийняті судом та покладені в основу рішення як такі, що спростовуються доказами, наданими позивачем по справі.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК України закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу, якщо про це не звертаються сторони.

Інші доводи сторін, які наведені у позові та відзиві до нього, в межах наданих сторонами доказів, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч. 6 ст. 141 ЦПК України, оскільки позивач при зверненні до суду звільнений від сплати судового збору за категорією спору відповідно до Закону України «Про судовий збір», відтак з відповідача за правилом ч. 6 ст. 141 ЦПК України на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 9 605 грн. 00 коп.

Так, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Водночас, вимога позивача про відшкодування витрат на правову допомогу в сумі 15 000 грн. 00 коп. задоволенню не підлягає, оскільки позивачем не надано документів (плітажної квитанції) про понесені ним витрати у такій сумі, окрім того відсутній детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Так, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч.1 ст. 137 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.4 ст. 137 ЦПК України).

За результатами розгляду справи, відповідно до п. 2 ч.2 ст. 137 ЦПК України, витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат, серед іншого - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3 ст. 137 ЦПК України).

На підставі вищевикладеного, ст.ст. 22, 1167, 1187 ЦК України, з урахуванням Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року, із змінами внесеними постановою № 5 від 25.05.2001 року, «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», а також Постанови Пленуму Верховного Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», керуючись п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України, ст. ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 141, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 352 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що призвело до смерті особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ідентифікаційний код платника податків - НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , ідентифікаційний код платника податків - НОМЕР_3 , 2 000 000 (два мільйони) грн. 00 (нуль) коп. - моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо - транспортної пригоди.

Стягнути з ОСОБА_2 , ідентифікаційний код платника податків - НОМЕР_2 , на користь держави 9 605 (дев`ять тисяч шістсот п`ять) грн. 00 (нуль) коп. - судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду протягом п`ятнадцять днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судомому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Відповідно до ст.355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Однак відповідно до пп. 15.5 п. 15 розділу «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система починає функціонувати через 90 днів з дня опублікування Державною судовою адміністрацією України у газеті «Голос України» та на веб-порталі судової влади оголошення про створення та забезпечення функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.

Згідно ч.1 ст.354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Отже, строки оскарження судових рішень в апеляційному порядку складають 30 календарних днів - для рішень і 15 календарних днів - для ухвал, однак апеляційна скарга подається за старими правилами - через суд першої інстанції.

СУДДЯ: