ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

03 березня 2020 року

м. Харків

справа № 638/12285/19

провадження № 22-ц/818/1491/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Піддубного Р.М. (суддя-доповідач),

суддів: Коваленко І.П., Котелевець А.В.,

за участю секретаря: Кравченко О.О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - відділ державної реєстрації актів цивільного стану управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Харківській області,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Тимошенка Дмитра Володимировича , який діє в інтересах ОСОБА_1 , на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 грудня 2019 року, постановлену у складі судді Шестака О.І., -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив визнати його батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та внести зміни до актового запису про народження ОСОБА_4 , зазначивши його батьком дитини.

У серпні 2019 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про забезпечення вищевказаного позову, в якій просив заборонити ОСОБА_4 виїзд за межі України.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 вересня 2019 року, залишеною без змін постановою Харківського апеляційного суду від 05 листопада 2019 року, у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

20 листопада 2019 року представник ОСОБА_1 - адвокат Тимошенко Д.В. звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, в якій просив до набрання рішенням суду першої інстанції законної сили заборонити ОСОБА_2 і будь-яким іншим особам вивозити за межі України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , заборонити Головному управлінню Державної міграційної служби у Харківській області видавати ОСОБА_2 і будь-яким іншим особам дозвіл на виїзд з дитиною ОСОБА_4 , а також видавати ОСОБА_4 паспорт або проїзний документ, зобов`язати адміністрацію прикордонної служби України вжити заходів щодо тимчасового затримання і вилучення наявних у ОСОБА_2 і будь-яких інших осіб паспортів і проїзних документів, обмежити її у праві виїзду з дитиною ОСОБА_4 за межі України.

Заяву мотивовано тим, що невжиття заходів забезпечення позову унеможливить виконання рішення суду у разі задоволення позову, оскільки відповідачка має наміри вивезти дитину на постійне місце проживання до США, що підтверджується наявністю у дитини закордонного паспорту та змістом особистого листування сторін у справі.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 грудня 2019 року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Тимошенко Д.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просив ухвалу скасувати, постановити нову ухвалу, якою задовольнити заяву про забезпечення позову.

В обґрунтування скарги зазначив, що запропоновані ОСОБА_1 заходи забезпечення позову відповідають заявленим ним позовним вимогам, у достатній та необхідній мірі можуть забезпечити охорону законних інтересів позивача протягом судового розгляду, невжиття таких заходів призведе до порушення його прав як біологічного батька дитини, на участь у її вихованні та спілкування з нею, невжиття заходів забезпечення позову унеможливить виконання рішення суду та ефективний захист прав та інтересів позивача, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення заяви.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Курінний О.А. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що запропоновані позивачем заходи забезпечення позову не відповідають заявленим позовним вимогам, не передбачені цивільним процесуальним законом, їх застосування призведе до порушення права на вільне пересування, а невжиття заходів забезпечення позову не може унеможливити виконання рішення суду про визнання батьківства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього кодексу забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, забороною вчиняти певні дії.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) з урахуванням доказів, наданих стороною для підтвердження своїх вимог, має пересвідчитись, зокрема у тому, що між сторонами дійсно виник спір, існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також співмірність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, що звернулася з таким клопотанням, заявленим позовним вимогам.

Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та, що невжиття заходів забезпечення позову призведене до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.

Під час оцінки такої співмірності необхідно враховувати безпосередній зв`язок заяви про забезпечення позову з предметом позову, співвідношення заявленим вимогам, необхідність вжиття забезпечувальних заходів.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні бути реалізовані лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Як убачається із матеріалів справи, предметом заявленого ОСОБА_1 позову є вимоги про визнання батьківства щодо ОСОБА_4 та внесення змін до актового запису про народження дитини.

З урахуванням заявлених ОСОБА_1 позовних вимог, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони виїзду за межі України не може унеможливити виконання рішення у разі задоволення позову про визнання батьківства, а їх застосування призведе до необґрунтованого обмеження конституційних прав відповідача та малолітньої ОСОБА_4 .

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись, ст. ст. 367, 368, 371, 374, 375, 381 - 384, 389 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Тимошенка Дмитра Володимировича , який діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 06 березня 2020 року.

Головуючий Р.М. Піддубний

Судді І.П. Коваленко

А.В. Котелевець