Справа № 944/3581/20
Провадження №2/944/1402/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

01.12.2020 рокум.Яворів

Яворівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Поворозника Д.Б.,

за участю секретаря судового засідання Климейко Л.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Яворові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , у якому просить визнати земельну ділянку площею 0, 0473 га, кадастровий номер :02:000:0512, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , і незавершене будівництво садового (дачного) будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , спільним сумісним майном подружжя, та визнати за ним право власності на 1/2 частину вказаної земельної ділянки та на 1/2 частину незавершеного будівництва.

На обґрунтування позову зазначає, що з 16 лютого 2002 року перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який розірвано рішенням Франківського районного суду м. Львова від 18 лютого 2020 року. За час перебування у шлюбі 12 березня 2008 року вони придбали земельну ділянку площею 0,0473 га, кадастровий номер :02:000:0512, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , і розпочали на ній будівництво житлового будинку. Оскільки відповідач добровільно не бажає поділити їхнє спільне майно, тому позивач змушений звернутися до суду з вказаним позовом. Просить поділити спільне майно подружжя, яке є об`єктом спільної сумісної власності, та задовольнити позов.

Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 17 серпня 2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 16 вересня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд.

Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 01 грудня 2020 року вирішено проводити заочний розгляд справи.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 не прибув, однак подав заяву про розгляд справи за його відсутності. В заяві зазначив, що позовні вимоги підтримує, а також не заперечує проти заочного розгляду справи.

У судове засідання відповідач ОСОБА_2 та її представник адвокат Сєргєєва О.І. не прибули, хоч про розгляд справи неодноразово були повідомлені належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення рекомендованого поштового відправлення та довідками про SMS-повідомлень, якими були направлені судові повістки.

При цьому, представник відповідача адвокат Сєргєєва О.І. в день розгляду справи 01 грудня 2020 року подала засобами електронного зв`язку клопотання про відкладення розгляду справи, яке мотивує тим, що перебуває на самоізоляції внаслідок контактування з особою, в якої є підозра на захворювання коронавірусною хворобою COVID-19. А також необхідністю надання відповідачем додаткових доказів.

Оцінивши доводи та мотиви зазначеного клопотання, суд вважає їх неповажними, а клопотання необґрунтованим, зважаючи на таке.

Відповідач та її представник жодного разу не прибули в судове засіданні. При цьому, представник відповідача перед кожним засіданням в день його проведення подавала засобами електронного зв`язку клопотання про відкладення розгляду справи. Так, крім клопотання від 01 грудня 2020 року, зміст якого описано вище, представник відповідача 06 жовтня 2020 року і 11 листопада 2020 року просила відкласти судові засідання, призначені на ці дні, у зв`язку з її зайнятістю в інших судових засіданнях, а 21 жовтня 2020 року у зв`язку з її хворобою. А сама відповідач ОСОБА_2 жодного разу не повідомляла суд про причини її неявки та не подавала клопотань про відкладення розгляду справи. Крім того, суд зазначає, що провадження у справі було відкрито ще у серпні 2020 року, однак відповідач та її представник не подали відзиву на позовну заяву, будь-яких пояснень та доказів, що стосуються предмета спору, хоч у них було достатньо часу та можливостей зробити це.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 Цивільного процесуального кодексу України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно з нормами ч. 3 ст. 43 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи зобов`язані, зокрема: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

За таких обставин суд вважає, що відповідач та її представник не належним чином користуються наданими їм процесуальними правами та неналежно виконують процесуальні обов`язки.

Зважаючи на викладене вище, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін та їх представників.

Крім того, оскільки відповідач не прибула в судове засідання без поважних причин (причини неявки відповідача та її представника суд визнав неповажними, що описано вище) та не подала відзиву, суд вирішив проводити заочний розгляд справи, про що постановлено відповідну ухвалу.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, зважаючи на таке.

Як встановив суд, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (прізвище до шлюбу ОСОБА_3 ) 16 лютого 2002 року зареєстрували шлюб у Міському відділі реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис № 251, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого 11 вересня 2012 року (повторно).

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано рішенням Франківського районного суду м. Львів від 18 лютого 2020 року у справі № 465/35/19, що підтверджується копією цього рішення.

До позовної заяви ОСОБА_1 додав копію Звіту про незалежну оцінку об`єктів нерухомого майна, а саме земельної ділянки площею 0, 0473 га, кадастровий номер :02:000:0512, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та незавершеного будівництва житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , складеного суб`єктом оціночної діяльності ТзОВ «Галтекс Плюс».

Як встановлено з наявної в цьому звіті витягу з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 14 травня 2020 року, зробленого оцінювачем ТзОВ «Галтекс Плюс» ОСОБА_4 , 20 листопада 2013 року за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на зазначену вище земельну ділянку, підстава набуття пава власності договір купівлі-продажу від 12 березня 2008 року № 286, посвідчений приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Тіхоновим В.А.

Також на вказаній земельній ділянці розташований об`єкт незавершеного будівництва садовий (дачний) будинок (адреса: АДРЕСА_1 ), готовність якого 20%, фізичний знос 10%, ринкова вартість 125510,00 грн, що підтверджується матеріалами зазначеного Звіту та наданою позивачем копією Технічного паспорта цього об`єкта.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 60 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 Сімейного кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Частиною 1 ст. 69 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно із ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частинами 1, 2 ст. 70 Сімейного кодексу України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Згідно ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ст. 68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу, здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Згідно із роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, які містяться у п. п. 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 Сімейного кодексу України та статтею 372 Цивільного кодексу України. Вартість майна, що підлягає поділу визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Згідно ч. 1, 2 ст.71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

При цьому, суд враховує, що зазначені норми законодавства свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладений, зокрема, у постанові Верховного Суду від 05 жовтня 2020 року у справі № 537/78/19.

Водночас, відповідачем будь-яких доказів того, що вказані об`єкти (земельна ділянка і незавершене будівництво) є її особистою власністю згідно з нормами ст. 57 Сімейного кодексу України, зокрема, що: це майно набуте (створене) нею до шлюбу; набуте за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування , чи за кошти, які належали їй особисто; земельна ділянка, набута нею за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України; майно набуте нею за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин; у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали їй.

Також відповідач не надала жодних доказів того, що позивач за час перебування у шлюбі не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, чи інших обставин, які можуть бути підставою для відступлення від засад рівності часток подружжя.

А відповідно до норм ст. ст. 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до положень ст. 331 Цивільного кодексу України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.

Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності на нього відповідно до закону.

Згідно з ч. 1 ст. 181 Цивільного кодексу України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до того часу, не будучи житловим будинком з юридичної точки зору, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю.

Аналіз ст. ст. 60, 63, 69 Сімейного кодексу України та ст. ст. 328, 331, 368, 372 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців, суд вправі провести поділ незакінченого будівництвом будинку, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з врахуванням конкретних обставин залишити його одній із сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Також суд зазначає, що відповідачем не надано доказів того, що вона здійснювала будівництво вказаного будинку, яке на даний час незавершене, самостійно та/чи за власні кошти, а також в матеріалах справи відсутні відомості про те, що незавершене будівництво вже існувало на час придбання земельної ділянки.

Враховуючи наведене вище правове регулювання, суд зазначає, що оскільки під час розгляду справи не спростовано, що будівництво зазначеного вище будинку здійснювалося в період перебування ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, то будівельні матеріали, використані у його будівництві та є предметом спору, належать сторонам на праві спільної сумісної власності і підлягають поділу між ними.

При цьому, зважаючи на юридичну природу і специфіку незавершеного будівництва, суд вважає, що у разі поділу цього об`єкта як спільного майна подружжя слід конкретизувати конструкції, споруджені в процесі будівництва.

Крім того, слід зазначити, що об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю належних забудовнику будівельних матеріалів і наявність судового рішення про визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва чи його поділ не змінює правового статусу такого майна та не перетворює сукупність будівельних матеріалів на новостворену річ об`єкт нерухомого майна в розумінні норм ст. ст. 181, 331 Цивільного кодексу України, та не звільняє забудовника від обов`язку після завершення будівництва (створення майна) ввести його в установленому порядку в експлуатацію в загальному порядку та здійснити державну реєстрацію права власності на новостворене нерухоме майно. Отже, визнання за рішенням суду в порядку поділу спільного майна подружжя права власності одного з них на 1/2 частки об`єкту незавершеного будівництва не спричиняє правового наслідку у вигляді отримання таким майном (сукупністю будівельних матеріалів) статусу новоствореного нерухомого майна.

Аналогічні висновки щодо застосування норм права висловлені Верховним Судом, зокрема, у постанові від 11 листопада 2020 року у справі № 352/90/16-ц.

З`ясувавши обставини справи, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд вважає встановленим та доведеним, що в період перебування ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі ними було придбано земельну ділянку площею 0, 0473 га, кадастровий номер :02:000:0512, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 також розпочато будівництво садового (дачного) будинку на цій земельній ділянці, яке на даний час не завершене, готовність 20%, фізичний знос 10%, ринкова вартість 125510,00 грн.

Враховуючи наведенні вище обставини та норми законодавства, суд дійшов висновку про те, що зазначене вище майно є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , оскільки набуте (створене) ними з час перебування у зареєстрованому шлюбі. Тому, зважаючи на презумпцію виникнення спільної сумісної власності на речі, придбані під час шлюбу та презумпцію рівності часток подружжя, суд вважає, що позивач і відповідач мають право на рівні частки власності щодо цього майна (по 1/2 частка кожному з них), в зв`язку з чим необхідно здійснити поділ спільного майна подружжя у вказаних частках.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно з ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За подання позовної заяви ОСОБА_1 сплатив судовий збір в розмірі 1784,50 грн, що підтверджується квитанцією від 10 серпня 2020 року № 14. Судовий збір сплачено в розмірі, встановленому ст. 4 Закону України «Про судовий збір».

Оскільки суд ухвалив рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, з ОСОБА_2 слід стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати із сплати судового збору в розмірі 1784,50 грн.

Керуючись ст. ст. 60, 61, 69, 70, 71 Сімейного кодексу України, ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 137, 139, 141, 258, 259, 263- 265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати земельну ділянку площею 0,0473 га, кадастровий номер :02:000:0512, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та незавершене будівництво садового (дачного) будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , готовність 20%, фізичний знос 10%, спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0, 0473 га, кадастровий номер :02:000:0512, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частки будівельних матеріалів, які вкладені у конструктивні елементи об`єкту незавершеного будівництва садового (дачного) будинку, а саме фундаменту та стін, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частки будівельних матеріалів, які вкладені у конструктивні елементи об`єкту незавершеного будівництва садового (дачного) будинку, а саме фундаменту та стін, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати із сплати судового збору в розмірі 1784 (одна тисяча сімсот вісімдесят чотири) гривні 50 копійок.

Заочне рішення може бути переглянуте Яворівським районним судом Львівської області за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано до суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених законом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.

Рішення може бути оскаржене позивачем до Львівського апеляційного суду через Яворівський районний суд Львівської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Повне судове рішення складене 11 грудня 2020 року.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 , проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ;

відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

Суддя Д.Б. Поворозник