ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2321/20 Справа № 437/2298/12 Суддя у 1-й інстанції - Гречко Ю. В. Суддя у 2-й інстанції - Пищида М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Пищиди М.М.

суддів Ткаченко І.Ю., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря судового засідання Бондаренка В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2019 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства „Альфа-Банк до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2012 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову зазначив, що 20 липня 2007 року між ним та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №700000563, згідно якого позивач надав відповідачу кредит в розмірі 19631,96 доларів США, а відповідач зобов`язався щомісячно погашати кредит, сплачувати проценти за користування кредитом та виконувати інші умови договору.

21 липня 2007 року між позивачем та відповідачкою ОСОБА_1 був укладений договір поруки, згідно якого ОСОБА_2 поручилася за виконання позичальником умов кредитного договору і солідарно повинна відповідати за порушення третьою особою умов кредитного договору.

19 серпня 2009 року сталося перейменування позивача з ЗАТ «Альфа-Банк» на ПАТ «Альфа-Банк» у відповідності до вимог Закону України «Про акціонерні товариства».

ОСОБА_2 свої зобов`язання за кредитним договором в частині своєчасної сплати кредиту у повному обсязі не виконує, у зв`язку з чим станом на 21 лютого 2012 року виникла заборгованість за кредитом в розмірі 18 477,35 доларів США, що за курсом НБУ складає 147 587,83 грн, заборгованість за відсотками в розмірі 8 416,31 доларів США, що за курсом НБУ складає 67 225,24 грн. У зв`язку з порушенням умов кредитного договору станом на 21 лютого 2012 року розмір неустойки складає 165711,67 доларів США, що за курсом НБУ становить 1 323 621,98 грн, однак позивач зменшує позовні вимоги в частині нарахованої неустойки та просить стягнути з відповідачки 11 % від нарахованої суми, що складає у доларовому еквіваленті 18 228,30 доларів США, що за курсом НБУ становить 145 598,42 грн відповідачці та третій особі надсилалися письмові вимоги виконати умови договору, однак заборгованість не погашена.

Враховуючи зазначене, позивач просив суд стягнути з відповідачки 360 411,00 грн та судові витрати у справі (а.с.1-7, 66-71).

Заочним рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 листопада 2012 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» було задоволено (а.с.76-77).

Ухвалою Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 травня 2018 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення задоволено, заочне рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 листопада 2012 року скасовано (а.с.96).

Заочним рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2019 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором від 20 липня 2007 року, станом на 21 лютого 2012 року, в розмірі 147 587 грн. 83 коп; заборгованість за відсотками в розмірі 67 225 грн 24 коп.; пеню в розмірі 145 598 грн. 42 коп. Вирішено питання щодо судового збору (а.с.137-138).

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів (а.с.143-144).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за потрібне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, факт перебування позивача з ОСОБА_2 у договірних правовідносинах підтверджується копією кредитного договору, укладеного 20 липня 2007 року, на підставі якого якого ОСОБА_2 отримав кредит на зазначених у позовній заяві умовах та зобов`язався своєчасно його сплачувати.

Згідно з графіком платежів вбачається, що строк дії кредитного договору з 20 липня 2007 року по 21 липня 2013 року і ОСОБА_2 зобов`язаний щомісячно сплачувати кредит та проценти за користування ним.

З довідки про розрахунок заборгованості по кредиту вбачається факт невиконання третьою особою умов кредитного договору та наявність заборгованості за кредитним договором з урахуванням процентів та пені на загальну суму 360 411,00 грн.

З копії договору поруки вбачається, що 20 липня 2007 року між позивачем та відповідачкою ОСОБА_1 був укладений договір поруки, на підставі якого відповідачка поручилася за належне виконання третьою особою ОСОБА_2 умов кредитного договору.

Згідно п.3.1 Договору поруки відповідачка та третя особа відповідають перед позивачем за порушення умов кредитного договору як солідарні боржники і поручитель, тобто відповідачка, відповідає перед позивачем у тому ж обсязі, що і боржник, тобто третя особа.

У п.2.1 ст.2 вищезазначеного Договору поруки, відповідачка поручається за виконання третьою особою обов`язку щодо повернення кредиту рівними частинами у терміни, визначені кредитним договором та додатком №1, але у будь-якому випадку не пізніше 21 липня 2013 року.

З копії письмової вимоги вбачається, що 28 лютого 2012 року на адресу відповідачки позивач надсилав вимогу про сплату кредиту в позасудовому порядку.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Так, згідно положень ст. ст. 526, 530, 610 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч.1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

У разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Частиною четвертою статті 559 ЦК України передбачені три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги), якщо кредитор не пред`явить позов до поручителя.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не вправі.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію цього виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки необхідно розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Керуючись положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України, необхідно зробити висновок про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, встановленого договором поруки, так само, як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1451цс16.

Так, з копії договору поруки вбачається, що 20 липня 2007 року між позивачем та відповідачкою ОСОБА_1 був укладений договір поруки, на підставі якого відповідачка поручилася за належне виконання третьою особою ОСОБА_2 умов кредитного договору.

Згідно п.3.1 Договору поруки відповідачка та третя особа відповідають перед позивачем за порушення умов кредитного договору як солідарні боржники і поручитель, тобто відповідачка, відповідає перед позивачем у тому ж обсязі, що і боржник, тобто третя особа.

У п.2.1 ст.2 вищезазначеного Договору поруки, відповідачка поручається за виконання третьою особою обов`язку щодо повернення кредиту рівними частинами у терміни, визначені кредитним договором та додатком №1, але у будь-якому випадку не пізніше 21 липня 2013 року.

У п.5.3 ст.5 вищезазначеного Договору поруки, зазначено, що порука діє до повного виконання зобов`язань Боржника за Основним договором.

Встановлено, що 28 лютого 2012 року на адресу відповідачки позивач надсилав вимогу про сплату кредиту в позасудовому порядку, згідно якої позивач вимагав в 30-ти денний строк виконати свої зобов`язання щодо дострокового повернення кредитних коштів.

З розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 21 лютого 2012 року виникла заборгованість за кредитом в розмірі 18 477,35 доларів США, що за курсом НБУ складає 147 587,83 грн, заборгованість за відсотками в розмірі 8 416,31 доларів США, що за курсом НБУ складає 67 225,24 грн.

У зв`язку з порушенням умов кредитного договору станом на 21 лютого 2012 року розмір неустойки складає 165 711,67 доларів США, що за курсом НБУ становить 1 323 621,98 грн, однак позивач зменшує позовні вимоги в частині нарахованої неустойки та просить стягнути з відповідачки 11 % від нарахованої суми, що складає у доларовому еквіваленті 18 228,30 доларів США, що за курсом НБУ становить 145 598,42 грн.

Визначаючи розмір боргу, колегія суддів виходить з розрахунку, який надано Банком, оскільки відповідачем цей розрахунок не спростований і свій не надано.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Оскільки у договорі поруки зазначено, що відповідачка несе солідарну відповідальність з боржником, то вона у тому ж обсязі, що і боржник зобов`язана повернути позивачу всю заборгованість за кредитним договором, проценти та неустойку, які виникли внаслідок порушення боржником умов кредитного договору.

Таким чином, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно вирішена справа, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, є правильним і обґрунтованим, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Докази та обставини, на які посилаються заявники в апеляційних скаргах, були предметом дослідження у суді першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційних скаргах не наведено, тому апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, частини 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Що стосується судових витрат понесених апелянтами, то колегія суддів їх не переглядає, оскільки апеляційні скарги залишені без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

Судді: