Ухвала

23 березня 2020 року

м. Київ

провадження № 61-43вп20

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Штелик С. П. розглянувши клопотання ОСОБА_1 про визначення підсудності справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Верховного Суду із клопотанням про визначення підсудності справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

У клопотанні ОСОБА_1 вказала, що вона є громадянкою України та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . 07 лютого 2017 року вона уклала шлюб з ОСОБА_2 , який є громадянином Республіки Вірменії та постійно проживає на її території.

Зазначене клопотання не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Під час вирішення питання про визначення підсудності спору про розірвання шлюбу Верховний Суд керується положеннями ЦПК України та Законом України «Про міжнародне приватне право», якими встановлено порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок.

Відповідно до статті 29 ЦПК України підсудність справ за участю громадян України, якщо обидві сторони проживають за її межами, а також справ про розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства, які проживають за межами України, визначається суддею Верховного Суду у порядку, передбаченому статтею 33 цього Кодексу, одноособово.

Аналіз наведеної норми права свідчить про те, що підсудність справ про розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства визначається ухвалою Верховного Суду у тому разі, якщо обидві сторони проживають за межами України.

Відповідно до статті 63 Закону України «Про міжнародне приватне право» припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу.

Згідно з частиною першою статті 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином.

Відповідно до частини першої статті 16 Закону України «Про міжнародне приватне право» особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 є громадянкою України, проживає та має зареєстроване місце проживання в Україні, а саме: АДРЕСА_1 , суддя дійшов висновку про відсутність правових підстав для визначення підсудності справи за її позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу відповідно до статті 29 ЦПК України.

Разом із тим, заявниця не позбавлена права на звернення до суду із зазначеним позовом відповідно до положень частини другої статті 28 ЦПК України, а саме за зареєстрованим її місцем проживання чи перебування у разі, якщо вона не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача.

Керуючись статтею 29 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про визначення підсудності справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу відмовити.

Заяву разом з доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя С. П. Штелик