Справа № 428/2115/19
Провадження № 22-ц/810/102/20
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2020 року Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Назарової М.В.,

суддів Лозко Ю.П., Стахової Н.В.,

за участю секретаря Сінько А.І.,

учасники справи: позивач ОСОБА_1 , відповідачі - ОСОБА_2 , Державне підприємство «Парламентський телеканал «Рада»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_3 ,

на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 12 грудня 2019 року, ухваленого Сєвєродонецьким міським судом у складі: судді Кордюкової Ж.І. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Державного підприємства «Парламентський телеканал «Рада» про захист честі, гідності та ділової репутації,

в с т а н о в и в:

У лютому 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 , Державного підприємства «Парламентський телеканал «Рада» про захист честі, гідності та ділової репутації, який мотивував тим, що 18 січня 2019 року позивачу стало відомо про поширення щодо нього відповідачем ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 року в прямому ефірі парламентського телеканалу «Рада», який транслював брифінг народного депутата України ОСОБА_4 , недостовірної інформації.

Відповідачем ОСОБА_2 фактично було звинувачено позивача ОСОБА_1 як заступника голови Луганської обласної державної військово-цивільної адміністрації у злочинній діяльності щодо порушення законодавства про вибори Президента України шляхом підкупу виборців.

Цього ж дня вказана інформація була розміщена в мережі Інтернет на каналі ІНФОРМАЦІЯ_2 , який є в загальному доступі в мережі Інтернет.

Розповсюджену відповідачем інформацію щодо позивача ОСОБА_1 останній вважає недостовірною, негативною в контексті стверджень відповідача ОСОБА_2 про збір позивачем персональних даних виборців з роздачею цукру, такою, що порушує його немайнові права на честь, гідність та ділову репутацію, є фактичним твердженням, тому із посиланням як на правову підставу своїх позовних вимог на ст. 32, 68 Конституції України, ст. 5, 30 Закону України «Про інформацію», ст. 277 Цивільного кодексу України просив суд:

- визнати недостовірною та такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію, інформацію про те, що він використовував незаконні технології з підкупом виборців та займався підкупом виборців шляхом роздачі їм пакетів з цукром в обмін на персональні дані, які будуть незаконно використовуватись під час виборів Президента України в березні цього року, поширену під час брифінгу народного депутата ОСОБА_4 в прямому ефірі парламентського телеканалу «Рада» 17 січня 2019 року;

- зобов`язати відповідача ОСОБА_2 у строк 7 календарних днів з дня набрання законної сили судовим рішенням спростувати інформацію про те, що він використовував незаконні технології з підкупом виборців та те, що він роздавав виборцям цукор в обмін на їх персональні дані з метою фальсифікацій результатів голосування на виборах Президента України шляхом оголошення на телеканалі «Рада» повідомлення наступного змісту: «Поширена мною інформація стосовно заступника голови Луганської обласної державної адміністрації Юрія ОСОБА_5 17.01.2019 ІНФОРМАЦІЯ_3 в прямому ефірі телеканалу «Рада» під час брифінгу народного депутата ОСОБА_4 щодо використання ним незаконних технологій, пов`язаних з підкупом виборців та щодо організації ним роздачі виборцям цукру в обмін на їх персональні дані з метою фальсифікацій результатів голосування на виборах Президента України, є недостовірною, не відповідає дійсності»;

- зобов`язати парламентський телеканал «Рада» у строк 7 календарних днів з дня набрання законної сили судовим рішенням:

спростувати недостовірну інформацію про нього у спосіб оголошення про те, що судовим рішенням визнано недостовірною та такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію, інформацію, повідомлену ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 року в прямому ефірі телеканалу «Рада» про те, що він використовував незаконні технології, пов`язані з підкупом виборців, та те, що він роздавав виборцям цукор в обмін на їх персональні дані з метою фальсифікації результатів голосування на виборах Президента України;

здійснити відеозапис спростування ОСОБА_2 поширеної ним недостовірної інформації та оприлюднити його шляхом трансляції в ефірі телеканалу і розміщення у загальному доступі в мережі Інтернет на каналі ІНФОРМАЦІЯ_2 під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_5 інформацію про ОСОБА_5 »;

видалити із загального доступу на каналі YouTube в мережі Інтернет відеозапис виступу ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 в прямому ефірі телеканалу «Рада»;

надати позивачу можливість надати відповідь шляхом створення відеозапису його виступу із спростуванням недостовірної інформації, поширеної ОСОБА_2 та трансляції цього виступу в ефірі телеканалу і розміщення його у загальному доступі на каналі YouTube в мережі Інтернет;

а також стягнути з відповідачів понесені позивачем судові витрати.

У відзиві на позовну заяву відповідач Державне підприємство «Парламентський телеканал «Рада» просить відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки відсутні підстави для відповідальності. Відповідач ОСОБА_2 виступав 17.01.2019 року під час брифінгу народного депутата України ОСОБА_4 , який транслювався телеканалом «Рада» в прямому ефірі, що позначалося титрами в нижньому правому куті екрану та що визнається позивачем. Телерадіоорганізація та її працівники не несуть відповідальності за поширення інформації, що не відповідає дійсності, якщо ця інформація розповсюджувалась без попереднього запису та містилася у виступах осіб, які не є працівниками телерадіоорганізації. До повноважень телеканалу не належить організація діяльності парламенту, в тому числі і брифінгів, тому на канал не може бути покладено обов`язок надати ефірний час саме в програмі брифінгів народних депутатів України. З урахуванням приписів ст. 63 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» телерадіоорганізація може розмістити текст спростування поширеної інформації, визнаної недостовірною. Позивач відповідно до ст. 65 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» з заявою про надання відповіді до каналу не звертався. Доказів розміщення відеозапису виступу ОСОБА_2 17 січня 2019 року в мережі Інтернет на каналі YouTube позивачем не надано.

У відзиві на позовну заяву відповідач ОСОБА_2 просить залишити позовні вимоги ОСОБА_1 без задоволення як необгрунтовані, оскільки позивач не конкретизував та не обґрунтував, в чому конкретно полягає порушення немайнового права щодо честі, гідності та ділової репутації. Відповідачем у справі має бути автор інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Тобто позовні вимоги заявлені до неналежного відповідача. Позивач обіймав посаду заступника голови Луганської обласної державної адміністрації, тобто був публічною особою, а тому межа допустимої критики щодо публічної особи є значно ширшою, ніж до пересічної особи, та допускає можливе звернення до перебільшень або провокацій. Висловлювання ОСОБА_2 звернені до правоохоронних органів для ініціювання перевірок та носять оціночний характер, вони не підлягають доказуванню, а тому не можуть бути спростовані і не вважаються предметом судового захисту.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 12 грудня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недостовірною, такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача інформацію «…команда, яка прийшла по вертикалі президентської влади в особі ….. заступника ОСОБА_1 , є командою ………., які відомі з 12-го року своїми технологіями підкупу виборців, мережами, соціальними картками...», поширену ОСОБА_2 під час брифінгу народного депутата ОСОБА_4 в прямому ефірі парламентського телеканалу «Рада» 17.01.2019 року. Відмовлено в задоволенні решти позовних вимог. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 768,40 грн.

Задовольняючи позов в наведеній частині, суд мотивував своє рішення тим, що вказана поширена стосовно позивача ОСОБА_1 інформація є констатацією фактів, які можуть і мають бути доведені належними доказами, а тому цю інформацію не можна вважати оціночним судженням, і під час розгляду справи не було надано доказів на підтвердження достовірності такої інформації, отже, вона не відповідає дійсності, тобто є недостовірною, крім того, є ще і негативною, оскільки в ній стверджується про порушення позивачем норм чинного законодавства. Зазначене, на думку суду, свідчить про порушення відповідачем ОСОБА_2 прав позивача на повагу до його честі, гідності та ділової репутації, а тому цю інформацію не можна вважати оціночним судженням.

В іншій частині в задоволенні позову відмовлено, а саме:

відмова суду у задоволенні позову в частині зобов`язання парламентського телеканалу «Рада» спростувати недостовірну інформацію мотивована тим, що Державне підприємство «Парламентський телеканал «Рада» не може відповідати за її поширення, оскільки інформація розповсюджувалася без попереднього запису, тобто в режимі прямої телетрансляції без попереднього запису і монтажу;

відмова у задоволенні позову в частині розміщення у загальному доступі в мережі Інтернет на каналі YouTube спростування недостовірної інформації та надання позивачу можливості відповіді на недостовірну інформацію, а також в частині видалення із загального доступу на каналі YouTube в мережі Інтернет відеозапису виступу ОСОБА_2 мотивована тим, що позов пред`явлений до неналежного відповідача, оскільки власник цього веб-сайту до участі в справі в якості співвідповідача не залучався, клопотання про залучення до участі у справі співвідповідача представником позивача під час проведення підготовчого засідання не заявлялось.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_3 вважає, що оскаржуване рішення ухвалено всупереч вимог ст. 78, 79, 100, 175, 257, 263 ЦПК, судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права та просить скасувати рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 12 грудня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги скаржника фактично містять зміст відзиву на позовну заяву, оскільки зазначається про недотримання судом вимог ст. 175 ЦПК України, позивачем не зазначено належного відповідача, а саме не вказано автора розміщеного інформаційного матеріалу та власника сайту, а також відсутнє належне обґрунтування позовних вимог в цій частині та докази, які б підтвердили що саме відповідач розмістив цю інформацію на сайті; не дотримано вимог ст. 78,100 ЦПК України, відеозапис на CD диску та паперова роздруківка є недопустимими доказами, оскільки не підтверджена їх оригінальність володільцем сайту, в електронній копії відсутній електронний цифровий підпис володільця каналу, паперова роздруківка відеозапису виготовлено невідомим способом, також не може вважатися письмовим доказом по справі; позивачем не конкретизовано та не обґрунтовано, в чому полягають порушення майнового права щодо кожного з перелічених понять, а саме (честі, гідності та ділової репутації).

Скаржник, посилаючись на положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12.02.2004 року, та рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 ПАРЄ про право на недоторканність приватного життя, а також врахувавши, що позивач є публічною особою, вважає позовні вимоги не підлягають задоволенню.

За змістом виступ ОСОБА_2 під час брифінгу носить оціночний характер. Оціночні судження не підлягають доказуванню, а отже не можуть бути спростовані, і не вважаються предметом судового захисту, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.02.2020 року визначено головуючим суддею (суддею-доповідачем) Назарову М.В., склад колегії суддів Стахової Н.В., Лозко Ю.П. Апеляційне провадження по справі було відкрито 07 лютого 2020 року, ухвалою суду від 24 лютого 2020 року справу призначено до апеляційного розгляду на 17 березня 2020 року о 12-й год.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_6 вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи відповідача не заслуговують на увагу, оскільки відповідач ОСОБА_2 поширив не критичні висловлення щодо якості роботи позивача, а поширив прямі звинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень.

У судове засідання учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, не з`явилися, що відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Від представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, доводи апеляційної скарги підтримує.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що підлягає задоволенню.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної інстанції.

Про необхідність вчинення апеляційним судом таких дій свідчить також роз`яснення, надані Верховним Судом України в п. 15 своєї постанови № 12 від 24 жовтня 2008 року Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» про те, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частинах судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Аналіз змісту апеляційної скарги свідчить про те, що фактично рішення суду оскаржується лише в задоволеній частині.

Тому, переглядаючи оскаржуване рішення в наведеній частині, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішенняповинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 17.01.2019 року в прямому ефірі парламентського телеканалу «Рада» під час брифінгу народного депутата ОСОБА_4 виступив відповідач ОСОБА_2 , який зазначив, що «…команда, яка прийшла по вертикалі президентської влади в особі … заступника ОСОБА_1 , є командою …, які відомі з 12-го року своїми технологіями підкупу виборців, мережами, соціальними картками...», «…команда, яка прийшла по вертикалі президентської влади в особі ОСОБА_7 , молодого виконуючого обов`язки 37-річного політтехнолога, заступника ОСОБА_1 , є командою відомого політика народного депутата Сергія Шахова, які відомі з 12-го року своїми технологіями підкупу виборців, мережами, соціальними картками...». «…бєспрєдєл, яким на сьогодні займаються ці махінатори …. ОСОБА_8 …».

Позивач ОСОБА_8 на момент виступу 17.01.2019 року в прямому ефірі парламентського телеканалу «Рада» під час брифінгу ОСОБА_2 обіймав посаду заступника голови Луганської обласної державної адміністрації, що підтверджується копією розпорядження керівника Луганської обласної військово-цивільної адміністрації - голови обласної державної адміністрації від 06.04.2015 року № 281-к.

Підставою позову в оскаржуваній частині позивачем ОСОБА_1 зазначено розповсюдження відповідачем ОСОБА_2 під час брифінгу 17 січня 2019 року в прямому ефірі парламентського телеканалу «Рада» недостовірної інформації, яка є негативною в контексті стверджень відповідача ОСОБА_2 про збір позивачем персональних даних виборців з роздачею цукру, такою, що порушує його немайнові права на честь, гідність та ділову репутацію, і є, на думку позивача, є фактичним твердженням.

Суд з дотриманням засад диспозитивності цивільного судочинства та змагальності сторін розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, і кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно із статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленні при ухваленні судового рішення. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Відповідно до статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Вважається, що негативна інформація, поширена про особу, є недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Положеннями статей 297, 299 ЦК України передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі та на недоторканість своєї ділової репутації. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі і своєї ділової репутації.

Відповідно до роз`яснень пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації, поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Пунктом 19 вказаної вище постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз`яснено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням.

Статтею 30 Закону України «Про інформацію» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень; оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Згідно зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і частин другої та третьої статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.

Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацію фактів.

У справі « Дюльдін і Кіслов проти Росії » Європейський суд з прав людини зазначив: «37. Суд знову повторює, що свобода вираження являє собою одну з найважливіших основ демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу. Відповідно до частини другої статті 10 (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), вона стосується не лише «інформації» або «ідей», які сприймаються схвально або вважаються необразливими, або не викликають інтересу, але й тих, що ображають, шокують або непокоять. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та свободи поглядів, без яких не існує «демократичного суспільства».

Отже, чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень, так як вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків не можуть бути предметом судового захисту, оскільки будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів), а публічні особи мають бути толерантними до різкої, навіть некоректної критики.

Оціночні судження не підлягають спростуванню. Позивач має можливість захистити свої права через надане йому законодавством право на відповідь.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 161/4052/16-ц (провадження № 61-7181св18).

Тому довід апеляційної скарги про те, що суд помилково вважав оціночні судження відповідача ОСОБА_2 недостовірною інформацією, яка потребує спростування в обраний позивачем спосіб, є слушними.

Крім того, у разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації, про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленій 12.02.2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція).

У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Також, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду» при розгляді справ суди застосовують Європейську Конвенцію з прав людини і практику суду як джерело права. Так, статтею 10 Конвенції з прав людини встановлено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Право на свободу вираження поглядів є не лише основною засадою демократії, але і передумовою здійснення багатьох інших прав і свобод, що гарантуються Конституцією.

Європейський суд з прав людини на підставі своєї практики застосування Конвенції встановив, що її 10 стаття обумовлює різний ступінь захисту для тих чи інших категорій вираження поглядів.

У рішенні від 07 лютого 2012 року «Аксель Спрінгер проти Німеччини» Європейський суд з прав людини вказав, що приватна особа, невідома для громадськості, може вимагати особливого захисту свого права на приватне життя, в той час як публічних осіб така норма не стосується.

У справах «Лінгенс проти Австрії» (1986 року); «Обершлік проти Австрії» (1991 року), у яких йшлось про публічну критику політиків, Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що публічні діячі повинні бути відкритими для критики з боку своїх опонентів.

З аналізу вказаних рішень вбачається, що Європейський суд з прав людини вважає порушенням статті 10 Конвенції з прав людини задоволення національними судами позовів публічних діячів про спростування поширеної проти них інформації та заборони поширення такої інформації, оскільки ступінь публічності, якого набули дії особи, ступінь її участі у публічній дискусії обумовлюють ступінь її толерантності, який вона повинна виявляти стосовно критики.

У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Враховуючи викладену позицію Європейського суду з прав людини стосовно застосування статті 10 Конвенції з прав людини, вищенаведені фрази, які позивач просить спростувати, становлять основу права на свободу вираження поглядів та захищені на рівні національного законодавства та Конституції України, навіть у тих випадках, коли зміст висловлювань суб`єктивно здатний викликати негативну реакцію публічної особи, стосовно якої вони поширені, а тому суд помилково дійшов висновку про наявність підстав для частково задоволення позовних вимог та визнання недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача, оприлюднену інформацію.

Аналіз наведеного свідчить про те, що поширення відповідачем ОСОБА_2 на брифінгу інформації є саме його оціночним судженням в ході передвиборчої кампанії, узагальнюючою оцінкою позивача ОСОБА_1 на посаді заступника голови Луганської ОДА, не містить конкретних фактичних даних, у тому числі щодо вчинення останнім будь-яких правопорушень, і стосувалися позивача як публічної особи, рівень критики якого є значно ширшим, а, крім того, інформація стосувалася суспільного інтересу, пов`язаного із виборами народних депутатів України.

Оскільки суд припустився невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи та неправильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, наведене відповідно до вимог пунктів 3 та 4 частини першої статті 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду в оскаржуваній частині та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 12 грудня 2019 року в частині задоволення позову про визнання недостовірною, такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача інформацію «…команда, яка прийшла по вертикалі президентської влади в особі ….. заступника ОСОБА_1 , є командою ………., які відомі з 12-го року своїми технологіями підкупу виборців, мережами, соціальними картками...», поширену ОСОБА_2 під час брифінгу народного депутата ОСОБА_4 в прямому ефірі парламентського телеканалу «Рада» 17.01.2019 року та щодо судових витрат скасувати і ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Державного підприємства «Парламентський телеканал «Рада» про визнання інформації недостовірною, такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) у відшкодування витрат на сплату судового збору 1152 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови 20 березня 2020 року.

Головуючий

Судді: