Провадження № 2/234/224/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2020 року м. Краматорськ

Краматорський міський суд Донецької області

у складі: головуючого судді Чернобай А.О.,

секретар судового засідання Ястребов А.О.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

справа № 234/11071/19,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Краматорську в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

24.06.2019року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 26.11.2003 року та свідоцтва про право на спадщину від 18.05.2009 року. У зазначеній квартирі зареєстрована відповідачка. Починаючи з травня 2018 року відповідачка припинила з позивачем сумісне проживання та ведення спільного побуту. Відповідачка забрала свої особисті речі та виїхала до ОСОБА_5 . Зараз позивач бажає оформити субсидію та розпоряджатися своєю власністю, однак реєстрація в квартирі відповідача не дає позивачу такої змоги. Добровільно знятися з реєстрації відповідач не бажає.

Позивач просить суд ухвалити рішення, яким визнати відповідача ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 , знявши останню з реєстрації за цією адресою.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, надав аналогічні пояснення, викладеним у позовній заяві та пояснив, що на теперішній час шлюб між сторонами розірваний, відповідач виїхала до РФ та не проживає у квартирі. Просив позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та суду пояснив, що 13.10.2007 року між сторонами був укладений шлюб. Після укладання шлюбу відповідачка проживала з позивачем у квартирі АДРЕСА_1 . 23.09.2019 року рішенням суду шлюб між сторонами був розірваний. Відповідач до моменту звернення до суду з позовною заявою не проживала у квартирі менш, ніж 1 рік, тому вважає, що підстав для задоволення позову не має. Відповідачка фактично виїхала до РФ 19.10.2018 року, а до цього часу проживала у квартирі. Влітку 2019 року відповідачка приїжджала в Україну за дитиною та позивач відібрав у відповідачки ключі від квартири. Позивач перешкоджає відповідачу користуватися квартирою. Спочатку відповідачка виїзжала тимчасово до РФ, тому у квартирі залишився її літній одяг. Просив відмовити у позовних вимогах.

Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні пояснила, що вона перебуває у дружніх відносинах з відповідачкою. Вона рази 3 була в гостях у відповідачці, яка проживала у квартирі АДРЕСА_1 . У позивача та відповідача були часті сварки, їй відомо, що позивач забрав ключі від квартири у відповідачці. 19.10.2018 року вона чекала ОСОБА_4 біля під`їзду, щоб провести її до РФ. ОСОБА_4 виїхала до РФ на заробітки. З 19.10.2018 року ОСОБА_4 приїжджала рази 3 до м. Краматорська, родичів у відповідачці у м. Краматорську не має.

Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні пояснила, що вона перебуває у дружніх відносинах з відповідачкою. З травня по жовтень 2018 року вона була в гостях рази 4 у відповідачці, яка проживала у квартирі АДРЕСА_1 . Зараз відповідачка проживає у РФ. 19.10.2018 року відповідачка перестала проживати у квартирі АДРЕСА_1 . До РФ відповідачка поїхала на заробітки, але в її планах є повернення до м. Краматорська. Їй це відомо, оскільки вони спілкуються по телефону.

Вислухавши думку сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК).

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Суд на підставі ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь -які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушним.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша стаття 321 Цивільного кодексу України).

Частиною першою ст. 383 ЦК України та статтею 150 ЖК закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині 2 ст. 64 цього Кодексу (дружина, їх діти, батьки). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Згідно ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР членами сім`ї власників може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Підстави позбавлення члена сім`ї, в тому числі й колишнього, права користування жилим приміщенням, яке належить громадянинові на праві власності, визначені ст. 405 ЦК України.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.

Поважними причинами відсутності члена сімї понад один рік може бути строкова служба в армії, навчання, лікування, тривалі відрядження, тощо.

У судовому засіданні встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить позивачу ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 18.05.2009 року та свідоцтва про право власності від 26.11.2003 року (а.с. 8-10, 116-117).

13.10.2007 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб. (а.с. 13)

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 23.09.2019 року розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с. 119-120)

Згідно довідки № 23098 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_8 (а.с. 7).

Згідно акту про не проживання від 24.06.2019 року, відповідач ОСОБА_4 не проживає у квартирі АДРЕСА_1 з травня 2018 року, але зареєстрована за зазначеною адресою. (а.с. 11).

Згідно трудового договору від 23.10.2018 року ОСОБА_4 з 23.10.2018 року працює у РФ (а.с. 70-71)

Згідно договору оренди квартири від 26.07.2019 року ОСОБА_4 орендує житло у РФ у м. Красногорськ, в якій проживає разом з донькою ОСОБА_8 (а.с. 72 77)

Донька сторін ОСОБА_8 навчається у м. Красногорськ Московської області РФ, що підтверджується довідкою з гімназії (а.с. 78)

Як встановлено у судовому засіданні, позивач є власником спірної квартири. Відповідачка спільним побутом із позивачем не пов`язана, на теперішній час шлюб між сторонами розірваний. Відповідачка вселилася у спірну квартиру в якості члена сім`ї власника. Відповідачка з 2018 року, у тому числі на момент набуття права власності позивачем на квартиру у 2003 та 2009 році, і на момент звернення до суду з цим позовом у червні 2019 року у спірній квартирі не проживала.

Відповідачка ОСОБА_4 проживає постійно з 2018 року та працює у РФ. Представник відповідача в судовому засіданні не заперечував, що відповідачка з 2018 року не проживає за місцем реєстрації, оскільки виїхала до РФ і на час розгляду справи відповідач проживає та працює у РФ. Матеріалами справи також підтверджується виїзд відповідача в інший населений пункт до РФ.

Судом також встановлено, що відповідачка ОСОБА_4 фактично не користуються спірною квартирою з 2018 року, тобто більше одного року.

Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що відповідачка була відсутня у квартирі за місцем своєї реєстрації понад один рік без поважних причин, тривале перебування з 2018 року відповідача у РФ без домовленості із позивачем не може розцінюватися як поважна причина не проживання у спірній квартирі, а тому наявні правові підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 14 лютого 2020 року в справі № 695/3221/18 (провадження № 61-8984св19).

Представник відповідача не надав суду ніяких доказів з приводу збереження за відповідачем права користування квартирою, а також про те, що відповідач була відсутньою з поважних причин понад один рік в квартирі АДРЕСА_1 .

Будь-які докази, які б спростовували вимоги позову, свідчили про поважність причин відсутності ОСОБА_4 та тимчасовий її характер, представником відповідача суду не надано. Доказів на підтвердження поважності причин відсутності понад встановлені законом строки відповідачем суду не надано.

Оскільки суду не було надано доказів того, що між сторонами була домовленість про право на користування відповідачем житловим приміщенням в разі його відсутності понад один рік, а законом не встановлено інше, та відповідач понад рік не проживає у квартирі, власником якої є позивач, слід прийти до висновку, що відповідач втратив право користування цим житлом, внаслідок чого позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Таким чином, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених поданими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про визнання відповідача ОСОБА_4 , такою, що втратила право користування у квартирі АДРЕСА_1 , підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог позивача стосовно зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_4 , суд приходить до наступного.

Реєстрація та зняття з реєстрації місця проживання здійснюється органом реєстрації, яким відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Цією статтею передбачено й порядок зняття з реєстрації, що є компетенцією органів реєстрації місця проживання та місця перебування осіб, а не суду.

Таким чином, якщо судом буде вирішено питання про визнання відповідача таким (ою), що втратив (ла) право користування житловими приміщенням, це є підставою для зняття органами реєстрації місця проживання та місця перебування осіб, відповідача з реєстрації відповідно до Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні".

За таких обставин, позовні вимоги щодо зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_4 не підлягають задоволенню.

У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір за подачу позову покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених вимог.

Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір у розмірі 768,40 грн, враховуючи приписи ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп.

На підставі викладеного й керуючись ст. ст. 76, 89, 141, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщеннямзадовольнити частково.

Визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилась у м. Дружківка Донецької області, такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Дружківка Донецької області, РНОКПП НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , судовий збір на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Краматорська Донецької області, РНОКПП НОМЕР_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , у розмірі 768 грн. 40 коп. (сімсот шістдесят вісім гривень сорок копійок).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України апеляційна скарга подається до Донецького Апеляційного суду через Краматорський міський суд.

Повний текст рішення суду виготовлений 05.03.2020 року.

Суддя:

Рішення ухвалене і надруковане в нарадчій кімнаті в єдиному екземплярі.

Суддя: