____ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД_____
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2020 року м. Херсон

єдиний унікальний номер справи 766/2862/20

номер провадження 22ц/819/1321/20

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя (суддя-доповідач) Базіль Л.В.,

суддів: Бездрабко В.О.,

Приходько Л.А.,

секретар Дундич А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Матвієнко Наталії Анатоліївни, яка діє від імені ОСОБА_1 на заочне рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 10 червня 2020 року, ухвалене в складі судді Войцеховської Я.В., зі складенням повного тексту рішення 10 червня 2020 року, в справі №766/2862/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2020 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказував на те, що 18 жовтня 2018 року ОСОБА_1 отримав від нього кошти в сумі 40820 грн, що дорівнювало 1450 доларів США, що підтверджується розпискою, відповідно до якої відповідач зобов`язується повернути отримані кошти до 01.11.2018 року, а у разі невиконання свого зобов`язання сплатити пеню в розмірі 1% від суми за кожен день прострочення.

Оскільки відповідач не повернув отримані ним кошти в строки визначені у розписці, позивач вважає, що він має право на повернення коштів з урахуванням пені в розмірі 1% від суми боргу за кожен день прострочення, та оскільки їх сума становить 199 609 грн 80 коп., з врахуванням кількості прострочених днів 489 х 408 грн 20 коп., виходячи з засад справедливості та розумності вважає, що розмір пені повинен становити не більше 100% суми боргу, тобто 40820 грн.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_2 , просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь грошові кошти в розмірі 81640,00 грн.

Заочним рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 10.06.2020 року позовні вимоги задоволено в повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у розмірі 81 640 грн, та судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 840 грн 80 коп.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 06 серпня 2020 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

У апеляційній скарзі адвокат Матвієнко Н.А., від імені ОСОБА_1 з посиланням на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права просить скасувати заочне рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог позивача.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції всупереч нормам цивільно-процесуального закону належним чином не повідомив відповідача про розгляд справи. Зазначає, що кошти, які відповідач зобов`язався повернути ОСОБА_2 , не є коштами отриманими в борг, оскільки між сторонами існували відносини щодо купівлі-продажу автомобіля, а саме ОСОБА_2 маючи намір придбати у ОСОБА_1 автомобіль передав останньому в якості авансу кошти в сумі 1450 доларів США, що складало по курсу НБУ 40820 грн та отримав транспортний засіб марки «Део Сенс», технічний паспорт на нього. Проте, в жовтні 2018 року ОСОБА_2 повідомив ОСОБА_1 , що знайшов для себе інший автомобіль, та повернув автомобіль відповідача, при передачі якого попросив ОСОБА_1 написати розписку про зобов`язання повернути йому кошти, отримані за продаж автомобіля, що останнім і було зроблено. Отже суд не з`ясувавши дійсної природи розписки, на думку апелянта, дійшов помилкового висновку про задоволення позову.

ОСОБА_2 заперечив проти задоволення апеляційної скарги,вказавши, що доводи, викладені в апеляційній скарзі не відповідають фактичним обставинам справи, просив скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

В судовому засіданні адвокат Матвієнко Н.А., яка діє від імені ОСОБА_1 просила скаргу задовольнити з підстав в ній зазначених. Звернула увагу на відсутність оригіналу розписки від 18.10.2018 року в матеріалах справи та просила його витребувати у позивача.

Позивач ОСОБА_2 будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, направив заяву про розгляд справи за його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, адвоката Матвієнко Н.А., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_2 звертаючись до суду з цим позовом, як доказ правовідносин та наявності неналежного виконання ОСОБА_1 своїх боргових зобов`язань, надав розписку, оригінал якої був наданий в суді апеляційної інстанції.

Судом апеляційної інстанції наданий оригінал розписки був прийнятий відповідно до вимог ч. 3 ст. 367 ЦПК України, зважаючи на те, що у справі було проведено заочний розгляд справи.

Із наданої позивачем та дослідженої апеляційним судом розписки вбачається, що вона містить прізвище, ім`я, по батькові сторін, дату їх народження, паспортні дані, дату складення розписки (18 жовтня 2018 року) та зобов`язання ОСОБА_1 повернути грошові кошти ОСОБА_2 у сумі 1450 доларів США по курсу НБУ 40820 грн своєчасно до 01.11.2018 року в повному обсязі, у разі невиконання сплатити пеню в розмірі 1% від суми за кожен день прострочення.

Факт власноручного складення цієї розписки ОСОБА_1 не оспорював.

Відповідно до ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другі стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із ч.2 ст.1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі 464/3790/16-ц зазначено, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Положеннями ч.1 ст.530, ч.1 ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже встановивши, що надана позивачем розписка містить дату складення розписки (18.10.2018 року) та зобов`язання відповідача повернути грошові кошти в сумі 1450 доларів США, еквівалент у гривні 40820,00 грн до 01.11.2018 року, тобто суму зобов`язання та дату повернення коштів (01.11.2018 рік), суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що між сторонами укладено договір позики, оформлений розпискою, та оскільки у визначений сторонами у договорі строк відповідач кошти не повернув, зробив правильний висновок про стягнення боргу з відповідача.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Проте відповідачем в супереч зазначеній вимогі процесуального закону не надано підтверджень, що між ним та позивачем виникли правовідносини із договору купівлі - продажу транспортного засобу, а не із договору позики грошових коштів. Із змісту розписки від 18.10.2018 року не вбачається, що відповідач отримав грошові кошти на іншій підставі, а ніж позика.

Доводи апеляційної скарги про те, що розписка не є належним доказом колегія суддів не приймає, оскільки спірна розписка містить відомості про дату її складення (отримання грошових коштів) зобов`язання щодо їх повернення в обумовлений сторонами строк 01.11.2018 рік.

Правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі №369/3340/16-ц на який посилається апелянт не може бути застосований у цій справі, оскільки він сформований за інших фактичних обставин ніж у цій справі.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки у вигляді сплати неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст.549 ЦК України).

Як зазначалось вище, датою повернення позики сторони визнали 01.11.2018 рік, однак ОСОБА_1 грошові кошти у визначений строк не повернув.

За умовами розписки сторони погодили, що у разі невиконання зобов`язання до 01.11.2018 року, ОСОБА_1 повинен сплатити пеню в розмірі 1% від суми за кожен день прострочення.

Таким чином, враховуючи диспозитивність цивільного судочинства, колегія суддів погоджується з наданим позивачем розрахунком пені за несвоєчасне виконання зобов`язання та вважає його правильним, а позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню у заявленому позивачем розмірі.

Суд першої інстанції зазначеного не врахував, залишив поза увагою, що за умовами договору позики, якщо позичальник своєчасно не повернув кошти, він зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі 1% від суми боргу за кожен день прострочення відповідно до ст.549-552 ЦК України та безпідставно застосував до спірних правовідносин положення ст.625 ЦК України, які є відмінними за своєю правовою природою від положень ст.549 ЦК України.

Крім того, вирішуючи спір та ухвалюючи заочне рішення, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, а тому суд розглядав справу за його відсутності на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

Проте з вказаним висновком погодитися не можна.

Відповідно до ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Повідомлення сторін про час та місце розгляду справи проводиться відповідно до вимог ст.128 ЦПК України. Якщо ж в матеріалах справи немає доказів інформування відповідача про час та місце розгляду справи, то він не може вважатися повідомленим належним чином. У цих випадках не буде підстав для заочного розгляду цивільної справи.

Матеріали справи не містять зворотного повідомлення про вручення як судової повістки ОСОБА_1 , так і копії ухвали про відкриття провадження та копії позовної заяви з додатками, напроти, поштове відправлення повернуто на адресу суду без вручення адресату, а повідомлення ОСОБА_1 шляхом направлення SMS повідомлень здійснено без його заяви, тому вважати, що ОСОБА_1 був належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи не має підстав.

Отже, судом першої інстанції було порушено норми процесуального права в частині належного повідомлення відповідача про дату, час і місце розгляду справи, що є безумовною підставою для скасування рішення суду першої інстанції відповідно до вимог статті 376 ЦПК України.

Враховуючи наведене, заочне рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 10.06.2020 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог з підстав викладених у цій постанові.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до квитанції від 14.02.2020 року № позивачем за подання позову сплачено 840,80 грн, які підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача, оскільки позовні вимоги ОСОБА_2 задовольняються повністю.

Повне судове рішення складено 14 грудня 2020 року.

Керуючись ст.ст. 367,374,376,381-384 ЦПК України суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , від імені ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 10 червня 2020 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у розмірі 81640 грн 00 коп., судові витрати в сумі 840,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий Л.В. Базіль

Судді: В.О. Бездрабко

Л.А. Приходько