Справа № 161/4991/20
Провадження № 2/161/2062/20
У Х В А Л А

про закриття провадження у справі

06 травня 2020 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі головуючого судді Черняка В.В., за участю секретаря судового засідання Новаковської В.В., розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної акціонерної компанії «Хліб України» про поновлення на роботі,

В С Т А Н О В И В :

30 березня 2020 року позивач звернувся до суду з цим позовом.

Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що позивача незаконно звільнили з посади генерального директора Волинського обласного дочірнього підприємства ДАК «Хліб України», у зв`язку з цим позивач просив суд поновити його на цій посаді.

05 травня 2020 року від представника відповідача засобами електронної пошти надійшло клопотання про закриття провадження у справі.

Клопотання обґрунтовано тим, що ДАК «Хліб України» наразі знаходиться на стадії санації у процедурі банкрутства, а тому позовні вимоги про поновлення працівника на роботі підлягають розгляду господарським судом, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство Господарським судом міста Києва.

Сторони у судове засідання не прибули.

Від представника відповідача надійшло письмова заява про відкладення розгляду справи, яке суд відхиляє, оскільки поданих матеріалів достатньо для вирішення справи.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі не підлягає до задоволення, однак провадження у справі слід закрити з інших правових підстав, з таких мотивів.

Так, з матеріалів справи слідує, що позивач ОСОБА_1 працював на посаді генерального директора Волинського обласного дочірнього підприємства ДАК «Хліб України», яке є окремою юридичною особою, власником та засновником якого є відповідач у справі - Державна акціонерна компанія «Хліб України».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26 листопада 2010 року порушено провадження у справі про банкрутство саме Державної акціонерної компанії «Хліб України», а щодо Волинського обласного дочірнього підприємства ДАК «Хліб України», згідно відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, таке провадження відсутнє.

Пунктом 8 частини першої статті 20 ГПК України передбачено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України.

В даному випадку позивач ОСОБА_1 не був посадовою особою ДАК «Хліб України», стосовно якого наявне провадження у справі про банкрутство, а був посадовою особою Волинського обласного дочірнього підприємства ДАК «Хліб України», а тому положення п.8 ч.1 ст.20 ГПК України на ці правовідносини не поширюється.

До того ж, провадження у справі про банкрутство ДАК «Хліб України» порушено у 2010 році, тобто до внесення відповідних законодавчих змін щодо підсудності спорів про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника до компетенції господарського суду, який розглядає справу про банкрутство, а тому, згідно з усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду справи про банкрутство боржника, порушені господарськими судами до 19.01.2013, не впливають на визначення юрисдикції спорів пов`язаних із вимогами до боржника (постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 456/20/26-ц, від 26.06.2018 у справі № 372/3584/16-ц, від 31.10.2018 у справі № 541/459/17, від 20.03.2019 у справі № 761/20612/15-ц, від 03.04.2019 у справі № 1609/6643/12, від 24.04.2019 у справі № 1609/10810/12, від 02.10.2019 у справі № 199/236/18 тощо).

З наведених вище підстав суд відмовляє у задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі у зв`язку з наявною справою про банкрутство відповідача.

Одночасно, під час вивчення матеріалів справи судом встановлені підстави для закриття провадження у справі з іншої правової підстави.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №145/166/18 наведена наступна правова позиція.

Із частини першої статті 3 КЗпП України вбачається, що до трудових відносин належать відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

За приписом частини четвертої статті 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання. Корпоративні права учасників товариства є об`єктом такого захисту, зокрема у спосіб, передбачений частиною третьою статті 99 ЦК України, згідно з якою повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень.

Припинення повноважень члена виконавчого органу товариства за своєю правовою природою, предметом регулювання правовідносин і правовими наслідками відрізняється від звільнення працівника з роботи (тобто розірвання з ним трудового договору) на підставі положень КЗпП України. Саме тому можливість уповноваженого органу товариства припинити повноваження члена виконавчого органу міститься не в приписах КЗпП України, а у статті 99 ЦК України, тобто не є предметом регулювання трудового права.

Реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, звільнення, відкликання членів виконавчого органу стосується також наділення їх повноваженнями на управління товариством або позбавлення таких повноважень на управління товариством. Хоч такі рішення уповноваженого на це органу можуть мати наслідки і в межах трудових правовідносин, але визначальними за таких обставин є корпоративні правовідносини.

У зв`язку із цим припинення повноважень члена виконавчого органу товариства відповідно до частини третьої статті 99 ЦК України є дією уповноваженого органу товариства, спрямованою на унеможливлення здійснення членом його виконавчого органу управлінської діяльності. Необхідність такої норми зумовлена специфічним статусом члена виконавчого органу, який отримав від уповноваженого органу товариства право на управління. За природою корпоративних відносин учасникам товариства має бути надано можливість у будь-який час оперативно відреагувати на дії особи, яка здійснює представницькі функції зі шкодою (чи можливою шкодою) для інтересів товариства, шляхом позбавлення її відповідних повноважень.

Отже, зміст положень частини третьої статті 99 ЦК України надає право компетентному (уповноваженому) органу товариства припинити на свій розсуд повноваження члена виконавчого органу у будь-який час з будь-яких підстав.

Така форма захисту є специфічною дією носіїв корпоративних прав у відносинах з особою, якій вони довірили здійснювати управління товариством, і не може розглядатися в площині трудового права.

Конституційний Суд України у Рішенні від 12 січня 2010 року № 1-рп/2010 у справі за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародний фінансово-правовий консалтинг» про офіційне тлумачення частини третьої статті 99 ЦК України (у попередній редакції, яка діяла до набрання чинності Законом України від 13 травня 2014 року № 1255-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів») зазначив, що реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього об`єднання стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Такі рішення уповноваженого на це органу мають розглядатися не в межах трудових, а саме корпоративних правовідносин, що виникають між товариством та особами, яким довірено повноваження з управління ним.

У розглядуваному випадку, як слідує з матеріалів справи, наказом ДАК «Хліб України» від 21 лютого 2019 року №9-к/тр «Про припинення повноважень та звільнення» припинено повноваження ОСОБА_1 , генерального директора Волинського обласного дочірнього підприємства ДАК «Хліб України» 22 лютого 2019 року та звільнено його із займаної посади згідно п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України (а.с.9).

При цьому, в якості правової підстави для винесення цього наказу зазначені ст.99 ЦК України та ст.41 КЗпП України.

Отже в даному випадку, єдиний власник корпоративних прав Волинського обласного дочірнього підприємства ДАК «Хліб України» - ДАК «Хліб України» реалізував своє права на участь в управлінні юридичної особою шляхом прийняття рішення про усунення члена виконавчого органу, який у даному випадку представлений одноособово генеральним директором, а отже такі рішення відповідача мають розглядатися не в межах трудових, а саме корпоративних правовідносин, що виникають між юридичною особою та особами, яким довірено повноваження з управління ним.

Про це свідчить, зокрема, посилання відповідача у спірному наказі саме на положення ст.99 ЦК України.

Суд, системно проаналізувавши положення глави 7 підрозділу ІІ розділу І Першої книги Цивільного кодексу України «Загальні положення про юридичну особу» дійшов висновку, що поняття «товариство», яке вживається у ст.99 ЦК України є набагато ширшим за поняття «господарське товариство», яке вживається у Господарському кодексі України, Законах України «Про акціонерні товариства», «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю».

Так, згідно ст.83 ЦК України, юридичні особи можуть створюватися у формі товариств, установ та в інших формах, встановлених законом.

Товариством є організація, створена шляхом об`єднання осіб (учасників), які мають право участі у цьому товаристві. Товариство може бути створено однією особою, якщо інше не встановлено законом.

Товариства поділяються на підприємницькі та непідприємницькі.

Установою є організація, створена однією або кількома особами (засновниками), які не беруть участі в управлінні нею, шляхом об`єднання (виділення) їхнього майна для досягнення мети, визначеної засновниками, за рахунок цього майна.

Особливості правового статусу окремих видів установ встановлюються законом.

Положення цієї глави застосовуються до всіх товариств та установ, якщо інші правила для окремих видів товариств або установ не встановлені законом.

Тобто, ЦК України встановлює дві організаційно-правові форми юридичної особи товариство та установа, які відрізняються за ступенем участі засновників юридичної особи в управлінні нею.

Окремого законодавчого акту, який би регулював діяльність дочірніх підприємств та особливості здійснення управління у них, не існує.

З наведених підстав, враховуючи, що відповідач є акціонерним товариством та єдиним власником заснованого ним дочірнього підприємства, в розумінні положень глави 7 підрозділу ІІ розділу І Першої книги Цивільного кодексу України, це дочірнє підприємство є «товариством», а отже на ці правовідносини поширюється положення ст.99 ЦК України, а самі вони є виключно корпоративними, що виникають між юридичною особою та особами, яким довірено повноваження з управління ним.

На переконання суду, таке визначення юрисдикції цього спору є логічним продовженням правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №145/166/18.

Пунктом 3 частини першої статті 20 ГПК України визначено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

Оскільки судом встановлено, що даний спір виник з корпоративних відносин, тому він не підсудний суду, в порядку цивільного судочинства, а підсудний суду в порядку господарського судочинства.

Пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Зважаючи на те, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, провадження у ній слід закрити.

Керуючись пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Відмовити у задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі.

Закрити провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної акціонерної компанії «Хліб України» про поновлення на роботі.

Роз`яснити позивачу ОСОБА_1 , що даний спір підсудний суду в порядку господарського судочинства.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Волинського апеляційного суду через Луцький міськрайонний суд Волинської області протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання.

Повний текст ухвали складений та підписаний 06 травня 2020 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області В.В. Черняк