ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2889/20 Справа № 205/1845/19 Суддя у 1-й інстанції - Шавула В. С. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

при секретарі - Пивоваровій А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 12 листопада 2019 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу (а.с.1-2).

Позовні вимоги обґрунтувано тим, що з 11 липня 2015 року він перебуває із відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Посилаючись на фактичне припинення шлюбних відносин з травня 2018 року, наголошуючи на тому, що причиною розпаду родини є різні погляди на життя, відсутність взаєморозуміння та довіри, що суперечить інтересам сторін, у зв`язку із чим, вимушений звернутись до суду із даним позовом та просити розірвати шлюб з відповідачем.

У квітня 2019 року, не погоджуючись з первісним позовом ОСОБА_2 подала до суду зустрічний позов про поділ майна подружжя посилаючись на те, що за час перебування із відповідачем у шлюбі ними придбано автомобіль Volkswagen Polo, реєстраційний номер НОМЕР_1 , шасі № НОМЕР_2 , який було оформлено на ОСОБА_1 .

Питання про щодо розподілу вказаного автомобіля сторонами у добровільному порядку не вирішено, у зв`язку із чим, вона вимушена звернутися до суду із даним позовом та просити стягнути з ОСОБА_1 на свою користь грошову компенсацію в розмірі 1/2 частини вартості автомобіля Volkswagen Polo, реєстраційний номер НОМЕР_1 , шасі № НОМЕР_2 , що становить суму 75 000 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 12 листопада 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Шлюб, зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Жовтоводського міського управління юстиції у Дніпропетровській області 11 липня 2015 року за актовим записом № 152 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - розірвано.

Зустрічний позов ОСОБА_2 - задовольнити частково.

В порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, присуджено ОСОБА_2 грошову компенсацію замість Ѕ частки вартості автомобіля Volkswagen Polo реєстраційний номер НОМЕР_3 , шасі № НОМЕР_2 , стягнувши із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму у розмірі 75 000 грн.

Визнано за ОСОБА_1 право особистої власності на автомобіль Volkswagen Polo реєстраційний номер НОМЕР_3 , шасі № НОМЕР_2 .

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що сторони втратили один до одного почуття взаємної поваги, любові, дружби та взаємодопомоги, проживають окремо, не ведуть спільне господарство, не підтримують шлюбно-сімейні стосунки, не мають намірів щодо підтримання шлюбних відносин, а тому первісні вимоги підлягають задоволенню.

Щодо зустрічного позову, суд першої інстанції виходив із того, що порушене право позивача підлягає захисту в обраний ним спосіб, оскільки спірний транспортний засіб було придбано у період шлюбу за спільні кошти, а тому є спільною сумісною власністю подружжя. Автомобіль зареєстрований за відповідачем, та перебуває в його особистому користуванні, отже наявні підстави для присудження позивачу грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності у визначеному позивачем розмірі, оскільки при розгляді справи відповідачем оцінка спірного майна не проводилась, отже не спростована його вартість.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду в частині задоволення зустрічного позову скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що кошти на придбання спірного автомобіля у сумі 110 000 грн. були отримані від продажу іншого автомобіля, набутого ним до шлюбу. Відповідач посилався на порушення порядку присудження грошової компенсації.

25 лютого 2020 року ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, який мотивовано тим, що саме на відповідача було покладено обов`язок довести належними та достовірними доказами той факт, що придбаний у шлюбі автомобіль не є спільною сумісною власністю подружжя. Під час вирішення питання поділу майна подружжя, були враховані інтереси малолітньої дитини, який проживає з матірю, отримані грошові кошти від спільної сумісної власності, будуть витрачені виключно на потреби дитини.

Стосовно посилання ОСОБА_1 на порушення порядку присудження грошової компенсації, зазначила, що в кожній конкретній справі суд має застосовувати норми матеріального права з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

З огляду на те, що рішення суду першої інстанції оскаржується фактично в частині позовних вимог про поділ майна подружжя, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення лише в частині, яка оскаржується.

В іншій частині рішення суду не оскаржується, а відповідно й апеляційним судом не перевіряється.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду слід залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі згідно актового запису №152, складеного 11 липня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Жовтоводського міського управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с.3).

Від даного шлюбу сторони мають малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.4).

Під час перебування у шлюбі, а саме 18 березня 2016 року ними придбано та оформлено на підставі договору купівлі-продажу на відповідача ОСОБА_1 автомобіль марки «Volkswagen Polo», р/н НОМЕР_3 , шасі № НОМЕР_2 , вартістю 150 000 грн. (а.с.31-32).

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Відповідно до частин першої та другої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення міститься й в частині третій статті 368 ЦК України.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Згідно з частиною першою статті 64 СК України дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності.

Відповідно до змісту статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. Аналогічне положення закріплене в частині другій статті 372 ЦК України.

Згідно з частинами першою та другою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Наведене дає підстави для висновку, що вартість майна, що підлягає поділу визначається, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 61-9018сво18.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності, суд першої інстанції, з яким погоджується і апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що оскільки спірний транспортний засіб був придбаний у шлюбі, тоді як ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів на підтвердження придбання його за особисті кошти, автомобіль, Volkswagen Polo реєстраційний номер НОМЕР_3 , шасі № НОМЕР_2 , є спільною сумісною власністю подружжя.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що частину коштів на придбання спірного автомобіля у сумі 110 000 грн. він сплатив за рахунок особистих коштів, отриманих від продажу іншого автомобіля, набутого ним до шлюбу із відповідачем, а не за рахунок спільних коштів подружжя, є неспроможними, оскільки відповідач не надав належних доказів на підтвердження того, що зазначені грошові кошти були витрачені саме на придбання спірного автомобіля і є власними коштами.

Доводи апеляційної скарги порушення порядку присудження грошової компенсації не заслуговують на увагу, оскільки фактично зводяться до переоцінки доказів, що згідно зі статтею 361 ЦПК України на стадії перегляду справи у апеляційному порядку, не передбачено.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що спірний траспортний засіб, перебуває у спільній власності подружжя, та підлягаю поділу між ним в порядку ст. 71 СК України, взявши до уваги, що автомобіль є неподільною річчю, постійно перебуває у фактичному користуванні відповідача, та з урахуванням інтересів кожного з подружжя, дійшов правильного висновку про залишення його у власності відповідача, зі стягнення на користь позивача компенсації вартості 1/2 частини автомобіля.

При визначенні розміру компенсації суд обгрунтовано взяв до уваги надані позивачем докази на підтвердження вартості спірного автомобіля, які на виконання вимог ст. 81 ЦПК України відповідачем не спростовано.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 12 листопада 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: Н.М. Деркач

М.М. Пищида