Справа № 183/6138/19
№ 2/183/1356/20
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
28 лютого 2020 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючої судді Сороки О.В.,
секретаря судового засідання Пащенко А.С.,
розглянувши, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа виконавчий комітет Новомосковської міської ради Дніпропетровської області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-
01 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в обґрунтування якого посилається на те, що 14 грудня 1990 року виконавчим комітетом Новомосковської міської ради було прийнято рішення, яким виділено ОСОБА_2 та членам його сім`ї: дружині ОСОБА_1 , сину ОСОБА_4 , дочці ОСОБА_3 житлову площу квартиру АДРЕСА_1 .
05 грудня 2000 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано. Після розірвання шлюбу чоловік позивача разом із дітьми виїхав проживати до Росії, і з того часу, не чоловік, не діти не поверталися в Україну. Відповідно до довідок, виданих паспортним відділом м. Дубна Московської області відповідач ОСОБА_2 проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , відповідач ОСОБА_3 проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 . Відповідач ОСОБА_4 проживає у м. Санкт Петербурзі, але точної адреси та засобів зв`язку з ним, позивачу не відомі.
Таким чином, вже багато років відповідачі за спірною адресою не проживають, участі в утриманні житла не приймають, а їх реєстрація у зазначеній квартирі перешкоджає позивачеві отримати житлову субсидію, а тому, посилаючись на ст.ст. 71,72,109 ЖК України, позивач просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 .
Ухвалою суду від 22 жовтня 2019 року відкрито провадження у справі.
Представник позивача в судове засідання не з`явилася, надавши суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позов підтримала та не заперечувала проти заочного розгляду справи.
Відповідачі відзив на позов не подали, в судове засідання не з`явилися, вважаються такими, що повідомлені належним чином, шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем проживання, причина неявки суду не відома, а тому у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд з погодження позивача, провів заочний розгляд справи, за наявними у справі доказами.
Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, був повідомлений належним чином, причина неявки суду не відома.
Згідно з ч.4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи.
Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку.
Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Новомосковської міської ради «Про заселення житлового будинку АДРЕСА_4 від 14.12.1990 року виділено житлову площу - квартиру АДРЕСА_1 наступним громадянам: ОСОБА_2 та членам його сім`ї - дружині ОСОБА_1 , сину ОСОБА_4 , дочці ОСОБА_3 (а.с.7).
Згідно довідки про склад сім`ї (а.с.10) в зазначеній квартирі зареєстровані: позивач ОСОБА_1 та відповідачі по справі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , реєстрація відповідачів за вказаною адресою станом 27 грудня 2019 року підтверджується також відомостями з відділу адресно-довідкової роботи Управління паспортної роботи громадянства та реєстрації фізичних осіб ГУ ДМС України у Дніпропетровській області (а.с.43,44,45).
У відповідності до свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано, про що в Книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу зроблено відповідний актовий запис за №86 від 03 квітня 1996 року (а.с.11) .
Відповідно до ч. 1 ст. 71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його родини за ним зберігається житлове приміщення на протязі шести місяців, а ст. 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, проводиться виключно в судовому порядку.
Як зазначає позивач у позові, після розірвання шлюбу її колишній чоловік ОСОБА_2 , разом із дітьми, виїхав на постійне місце проживання до Російської Федерації, матеріалами справи стверджується, що на ім`я останнього 05 липня 2002 року видано посвідку на проживання в Російській Федерації, з відміткою про зареєстроване місце проживання з 19 липня 2002 року за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.11).
Станом на 2005 рік разом з відповідачем ОСОБА_2 за вказаною адресою були зареєстровані його діти ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , що стверджується довідкою паспортного столу МУ «РКЦ г.Дубна» від 11.01.2005 року (а.с.12).
Згідно свідоцтва про укладення шлюбу (а.с.17) ОСОБА_3 , громадянка Росії, 07.06.2014 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 , подружжя має зареєстроване місце проживання в г. Дубна Московської області, про що свідчить відповідна довідка від 24.09.2019 року (а.с.19).
Отже, усі перелічені докази свідчать про те, що відповідачі по справі проживають в Російській Федерації, де мають зареєстроване місце проживання, створили сім`ї, а даних, що відповідачі користуються наданим їм, як наймачам, житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 судом не встановлено.
У відповідності до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Як випливає із зазначеної норми закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно при позбавлення права власності на житлове приміщення, позбавленні права користування житловим приміщенням, визнанні особи безвісно відсутньою, оголошенні фізичної особи померлою.
З огляду на те, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15).
Поряд з цим, відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.
Згідно зі ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
В свою чергу, відповідачами по справі до суду не надано жодного належного та допустимого в розумінні ст.ст. 76-81 ЦПК України доказу на спростування обставин, викладених позивачем у позові.
Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню, суд вважає, що відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не проживаючи в наданому їм житловому приміщенні понад шести місяців, втратили право користування ним, з підстав, визначених ст.71 ЖК України. Даних про наявність будь-якої домовленості між позивачем та відповідачами з приводу користування житловим приміщенням, а також доказів про поважність причин відсутності відповідачів у житловому приміщенні за місцем реєстрації суду не надано.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 4, 12,76,81,89, 223, 263, 265,280 ЦПК України, ст.ст. 71, 72,109,116 Житлового кодексу України, суд, -
Позов ОСОБА_1 , - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Сорока О.В.