Справа № 509/6818/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2020 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Кочко В.К.,

при секретарі Савченко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у смт. Овідіополь цивільну справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Авангардівської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, про визнання права власності на квартиру

ВСТАНОВИВ:

19 грудня 2019 року позивачі звернулися до Овідіопольського районного суду Одеської області із вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що вони є співвласниками квартири АДРЕСА_1 .

У зв`язку із тим, що позивачами після ухвалення 04.07.2006 року апеляційним судом Одеської області рішення про часткове визнання недійсними свідоцтва про право власності на квартиру від 16.12.1999р., розпорядження органу приватизації № 1796 від 13.12.1999р. та ордеру № 8 серії ИГ від 25.07.1995р. в частині приватизації приміщення кухні площею 9,5м.кв., не були внесені відповідні зміни до правовстановлюючих, технічних та реєстраційних документів на вказану квартиру, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в позовній заяві просять суд визнати за ними право власності (в рівних частках по 1/2) на належне їм нерухоме майно приміщення квартири АДРЕСА_1 . Це пов`язано із необхідністю здійснення державної реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

В судове засідання позивачі не з`явилися, однак її представником подано заяву, відповідно до якої представник просив слухати справу за їх відсутністю, заявлені вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився. Його представником надано до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого він вважає, що вимоги, висловлені у позові ОСОБА_1 та

ОСОБА_2 , не можуть порушувати інтереси територіальної громади, просив розглянути справу за наявними матеріалами та у відсутність представника Авангардівської селищної ради Овідіопольського району Одеської області.

Суд, враховуючи заяви, подані сторонами по справі, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин повноту їх з`ясування і доведеність, вважає позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

По справі судом встановлено наступні фактичні обставини.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та її донька, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру від 16.12.1999р. (видане на підставі розпорядження органу приватизації № 1796 від 13.12.1999р.), ордером № 8 серії ИГ від 25.07.1995р., витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 .

У провадженні Овідіопольського районного суду Одеської області знаходилась справа

№2-35/2006 за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення порушень права власності, виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ВАТ Одесаелектромашпостачзбут, КП Овідіопольське РБТІ, Овідіопольської районної ради, Прилиманської сільської ради про визнання приватизації недійсною та визнання ордеру недійсним.

09.02.2006 року Овідіопольським районним судом Одеської області було ухвалено рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 було відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_3 був задоволений.

04.07.2006 року апеляційним судом Одеської області була частково задоволена апеляційна скарга ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 09.02.2006 скасовано, постановлене нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 було відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_3 був задоволений частково. Апеляційним судом Одеської області визнано частково недійсними свідоцтво про право власності на квартиру від 16.12.1999р., розпорядження органу приватизації №1796 від 13.12.1999р. та ордер № 8 серії ИГ від 25.07.1995р. в частині приватизації приміщення кухні площею 9,5м.кв.

05.10.2007 року Верховним судом України була відхилена касаційна скарга ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , рішення Апеляційного суду Одеської області від 04.07.2006 залишено без змін.

Судом встановлено, що позивачами по справі після остаточного вирішення судовими інстанціями вказаного судового спору та до цього часу не були внесені відповідні зміни до правовстановлюючих, технічних та реєстраційних документів на квартиру, в тому числі через те, що оригінал свідоцтва про право власності був загублений, орган приватизації ВАТ Одесаелектромашпостачзбут з 13.06.2012 було припинено, а будинок гуртожитку № НОМЕР_2 перейшов з балансу Прилиманської сільської ради в процесі її припинення на баланс Авангардівської селищної ради, як правонаступнику, що унеможливило приведення всієї документації на квартиру у відповідність до остаточного судового рішення.

Таке положення речей позбавляє позивачів реалізовувати своє право власності на вказану квартиру шляхом вчинення відповідних правочинів.

Згідно ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Статтею 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Згідно з ч. 1 ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до цивільного законодавства, однією із умов виникнення прав та обов`язків учасників цивільних правовідносин є рішення суду.

Статтею 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006р. № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950р. та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

За ст. 6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Стаття 1 Протоколу № 1 до Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини гарантує право на вільне володіння своїм майном: "Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права".

У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі "Case of Oneryildis v. Turkey" (справа відкрита за заявою № 48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття "майно" охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні "законне сподівання" стосовно ефективного здійснення права власності.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Федоренко проти України" від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Статтею 41 ч. 1, ч. 4 Конституції України передбачено: "Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю… Право приватної власності є непорушним".

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Постановою № 5 Пленуму ВССУ від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" в п. 5 передбачено, що при вирішенні питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК).

Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК України).

Частиною 1 статті 182 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно зі статтею 181 Цивільного кодексу України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Аналогічне визначення "нерухоме майно" міститься у статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Згідно частини 1 статті 5 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Пунктом 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.

У відповідності до ч. 1 ст. 30 ЦПК України позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред`являються за місцем знаходження майна або основної його частини.

Відповідачем по справі є Авангардівська селищна рада Овідіопольського району Одеської області, оскільки вона є на даний час об`єднаною територіальною громадою, до складу якої увійшла Прилиманська сільська рада Овідіопольського району Одеської області, на території якої розташована зазначена квартира.

Керуючись ст.ст. 1, 2, 16, 181, 182, 328 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 10, 12, 30, 258, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) та ОСОБА_2 у рівних частках (по 1/2 частки кожній) право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 28,2 кв.м., житловою площею 18,7 кв.м.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Одеського апеляційного суду в 30-денний строк з дня проголошення рішення. У випадку, якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Суддя: К.В. Кочко