Постанова

Іменем України

08 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 727/2751/16-ц

провадження № 61-37239св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Жданової В.С. (суддя-доповідач), Ігнатенка В.М., Кузнєцова В.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Тумак Андрій Михайлович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги: ОСОБА_2 , подану представником - адвокатом Маркідоновим Олександром Валерійовичем, Камінської Олени Іванівни, подану представником - адвокатом Крушинським Валентином Валентиновичем, на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 15 серпня 2017 року в складі судді Слободян Г.М. та постанову Апеляційного суду Чернівецької області від 25 квітня 2018 року в складі колегії суддів: ЛисакаІ.Н., Владичана А.І., Перепелюк І.Б.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просив: визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку від 04 липня 2015 року, укладений між ним та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 04 липня 2015 року, укладений між ним та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ; скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на житловий будинок та земельну ділянку, що знаходяться по АДРЕСА_1 , за відповідачами.

Позов мотивований тим, що він був власником земельної ділянки з кадастровий номер :13:004:0338 та житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами, що знаходяться по АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його син ОСОБА_6 . Відповідачі є колишніми дружинами його сина. Після смерті сина ОСОБА_4 і ОСОБА_3 запропонували йому укласти договір довічного утримання, згідно з яким вони будуть піклуватися про нього.

04 липня 2015 року вони з`явилися до приватного нотаріуса Чернівецького нотаріального округу Тумака А.М. При розмові з нотаріусом щодо форми і змісту правочину, узгодженні істотних умов договору бесіду вели відповідачі, які підтвердили, що будуть його доглядати та надавати кошти щомісячно на його утримання, а тому, довіряючи своїм невісткам, він підписав договори.

Після підписання спірних договорів він продовжує проживати у своєму будинку, а відповідачі надсилали йому грошові кошти на оплату комунальних платежів та на його утримання. Починаючи з кінця жовтня - початку листопада 2015 року відповідачі перестали надавати йому допомогу та приймати участь у витратах по утриманню будинка.

В квітні 2016 року він звернувся до приватного нотаріуса Чернівецького нотаріального округу Тумака А.М., який йому роз`яснив, що між ним і його невістками був укладений договір купівлі-продажу будинку і земельної ділянки.

Усвідомивши, що його невістки, не мають жодного юридичного обов`язку його утримувати, звернувся до суду з даним позовом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 15 серпня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недійсними договори купівлі-продажу від 04 липня 2015 року житлового будинку і земельної ділянки, що знаходиться у АДРЕСА_1 , укладені між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 551 грн 20 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов, виходив з його обґрунтованості. Місцевим судом у відповідності до статей 203, 215, 229 ЦК України враховано, що зміст правочинів, якими є договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 04 липня 2015 року, не відображають дійсну волю позивача, останній на момент їх укладання помилився щодо обставин, які мають істотне значення.

З приводу вимог щодо скасування рішень від 04 липня 2015 року про державну реєстрацію права власності на житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1 судом не встановлено підстав для їх задоволення, оскільки державна реєстрація здійснюється на підставі відповідних документів (договорів, свідоцтв про право власності тощо) і лише підтверджує виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Чернівецької області від 25 квітня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 15 серпня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недійсними договори купівлі-продажу від 04 липня 2015 року житлового будинку і земельної ділянки, що знаходиться у АДРЕСА_1 , укладені між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 , ОСОБА_5 з ОСОБА_2 та ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі по 413 грн 40 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції, виходив з вимог пункту 3 частини 3 статті 376 ЦПК України, яким визначено, що розгляд справи судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду, є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції.

Апеляційним судом враховано, що ОСОБА_1 є особою похилого віку - ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований та проживає за адресою АДРЕСА_1 , іншого житла не має, є пенсіонером, в силу стану здоров`я та віку потребує сторонньої допомоги. Після укладання договорів купівлі-продажу позивач продовжував проживати в спірному будинку, а відповідачі у будинок не вселилися та щомісячно надавали позивачу грошові кошти на його лікування, утримання будинку, оплату комунальних послуг. Визнав, що вказані обставини у своїй сукупності переконують у відсутності наміру та волі позивача на відчуження спірного будинку шляхом укладення саме договору купівлі-продажу житлового будинку, який був та є його єдиним місцем проживання.

Інші вимоги про скасування рішень про державну реєстрацію права власності на житловий будинок та земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 є безпідставними, оскільки у відповідності до частини 1 статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться, крім іншого, на підставі рішень судів, що набрали законної сили.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У червні та вересні 2018 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , звернулися до Верховного Суду із касаційними скаргами.

ОСОБА_2 просить рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 15 серпня 2017 року та постанову Апеляційного суду Чернівецької області від 25 квітня 2018 року скасувати в частині задоволених вимог, ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в їх задоволенні

Касаційна скарга мотивована тим, що помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Позивач за спірними правочинами отримав грошові кошти до їх підписання.

ОСОБА_3 просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 15 серпня 2017 року, постанову Апеляційного суду Чернівецької області від 25 квітня 2018 року та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційну скаргу скарга мотивована тим, що судом першої інстанції та апеляційним судом не дотримано вимог законодавства щодо належного її повідомлення про розгляд справи. Апеляційний суд не розглянув її апеляційну скаргу. Судами невірно встановлено, що укладені правочини не відповідали волі позивача. Суди за укладеними договорами купівлі-продажу нерухомого майна не встановили факту отримання грошових коштів.

Вказує, що судом не допитано в якості свідка приватного нотаріуса, а вона була позбавлена можливості заявити відповідне клопотання.

Крім того, відповідно до положень статті 216 ЦК України судами не застосовано наслідки недійсності правочинів.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу та узагальнення його доводів

У липні 2019 року до суду касаційної інстанції надійшов відзив ОСОБА_1 , у якому він просить касаційну скаргу залишити без задоволення.

Посилається на те, що судом вірно встановлено наявність правових підстав, відповідно до статей 203, 215, 229, 236 ЦК України, для задоволення позовних вимог. Вказує, що апеляційним судом вжито всіх заходів для належного повідомлення ОСОБА_7 .

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалами Верховного Суду від 19 червня 2020 року відкриті провадження у справі та витребувано її з суду першої інстанції.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У липні 2019 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований та проживає за адресою АДРЕСА_1 , інше житло відсутнє, є пенсіонером, страждає на ряд хронічних захворювань: дифузний кардіосклероз, виражений вестибулоатактичний, цефалгічний синдром.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер син позивача ОСОБА_6

04 липня 2015 року між продавцем та покупцями укладений договір купівлі-продажу житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами, відповідно до якого позивач відчужив на користь ОСОБА_2 - 1/4 частку, ОСОБА_7 3/4 частки житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами, що по АДРЕСА_1 .

Того ж дня, між продавцем та покупцями укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до якого позивач відчужив на користь ОСОБА_2 - 1/4 частку, ОСОБА_7 3/4 земельної ділянки площею 0,0458 га, кадастровий номер :13:004:0338, що знаходиться по АДРЕСА_1 , цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Зазначені договори посвідчені приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Тумак А.М. та реєстровані за №№ 6866, №6871.

Після укладення спірних договорів ОСОБА_1 продовжував проживати в будинку по АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , починаючи з липня по листопад 2015 року, щомісячно надавали позивачу грошові кошти на його утримання, утримання будинку, оплату комунальних послуг .

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі статтею 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Частиною першою та третьою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 19 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного правочину та роз`яснення нотаріусом його суті, а й за іншими вищеперерахованими обставинами.

Правочини, вчинені внаслідок помилки належать до категорії правочинів, у яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором та продовження позивачем проживання в спірній квартирі після укладення договору.

Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеного в постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16.

Таким чином, лише в разі встановлення цих обставин справи норми частини першої статті 229 та статі 203 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Суд апеляційної інстанцій, задовольняючи частково позовні вимоги, на підставі належним чином оцінених доказів, встановивши, що позивач є особою похилого віку (1935 року народження) та за станом здоров`я потребує догляду, відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваними договорами і подальше проживання позивача в спірному будинку після укладення договорів, здійснення відповідачами грошових переказів на утримання позивача, прийшов до обґрунтованого висновку, що спірні правочини укладені позивачем в результаті помилки, неправильного сприйняття фактичних обставин правочину, які мають істотне значення.

Посилання ОСОБА_2 , ОСОБА_7 на те, що судами не встановлено факту отримання грошових коштів за спірними правочинами та, що судами не допитаний в якості свідка приватний нотаріус, враховуючи встановлені обставини, не впливають на правильне вирішення спору по суті.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_7 з приводу неналежного її повідомлення про розгляд справи є безпідставними та спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що апеляційним судом здійснено її належне повідомлення з дотриманням положень Конвенції «Про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах».

Твердження про те, що апеляційний суд не розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_7 , не заслуговують на увагу, оскільки з матеріалів справи не вбачається, що остання зверталася до суду з такою скаргою.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_7 щодо порушення судами положень статті 216 ЦК України є необґрунтованими та зводяться до неправильного тлумачення заявником норм матеріального права.

Інші доводи касаційних скарг не спростовують висновків апеляційного суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судового рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками апеляційного суду щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником - адвокатом Маркідоновим Олександром Валерійовичем, залишити без задоволення.

Касаційну скаргу ОСОБА_7 , подану представником - адвокатом Крушинським Валентином Валентиновичем, залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Чернівецької області від 25 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко
В. О. Кузнєцов