Провадження №2-о/523/118/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" березня 2020 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси, в складі:

головуючого судді Малиновського О.М.

за участю секретаря Шевчук М.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду №15, в м. Одеса, цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , за участю заінтересованої особи Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про встановлення факту проживання на території України,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою в якій просить встановити факт його постійного проживання на території України з лютого 1991р. по теперішній час. Просить встановити спосіб виконання рішення суду.

В обґрунтування заяви вказано, що заявник народився09. ІНФОРМАЦІЯ_1 на території Узбецької Радянської Соціалістичної Республіки. В лютому 1991р. його батьки разом з ним переїхали на територію України з метою заробітку, зокрема до Херсонської області. Потім вони переїхали до Миколаївської, а згодом він у 2008р. виїхав до м. Одеси та втратив зв`язок зі своїми батьками. З 2010р. він постійно проживає в будинку АДРЕСА_1 . У встановлені законом строки він не отримав паспорт громадянина України. На теперішній час ОСОБА_1 не має документів, що посвідчують його особу та підтверджують громадянство. З цією метою він звернувся до міграційної служби в Суворовському районі м. Одеси, втім йому відмовлено у видачі паспорту та роз`яснено його право на звернення до суду для встановлення факту проживання на території України. Факт проживання на території України підтверджується наданими доказами. Встановлення даного факту ОСОБА_1 необхідно для отримання паспорта громадянина України.

Ухвалою суду від 20.12.2019р. провадження у справі було відкрито та призначено розгляд справи по суті за участю сторін.

ОСОБА_1 направив до суду заяву в якій підтримуючи заяву, посилаючись на відсутність інших доказів на підтвердження факту, просить провести розгляд справи за його відсутності.

Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області не забезпечило участі свого представника у судовому засіданні. Про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином. Направили до суду відзив, згідно якого представник просив відмовити у задоволенні заяви, оскільки він не надав доказів, що він проживає в Україні на законних підставах, та не надав доказів що він звертався до органів міграційної служби із заявою про встановлення належності до громадянства України. Крім того, на думку представника справа не може бути розглянута в окремому провадженні, так як існує спір з приводу належності до громадянства України.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, прийшов до наступного висновку.

Так, відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про становлення фактів, що мають юридичне значення.

Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995р. передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Згідно з п. 1 і п. 2 ч. 1 ст.3 Закону України «Про громадянство України» №2235-111 від 18.01.2001 р. (у редакції Закону №957-VIII від 28.01.2016) громадянами України є: 1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; 2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Згідно з п.10 розділу ІІ Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215 (в редакції Указу Президента України від 27 червня 2006 року № 588/2006), 10. Для встановлення відповідно до пунктів 1 та 2 частини першої статті 3 Закону належності до громадянства України особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року або на ІНФОРМАЦІЯ_2 1991 року не досягла повноліття та проживала в Україні разом із батьками (одним із них) або іншим її законним представником, подає:

а) заяву про встановлення належності до громадянства України;

б) копію свідоцтва про народження;

в) один із таких документів:

- довідку, що підтверджує факт постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факт її проживання в неповнолітньому віці в Україні за станом на 13 листопада 1991 року;

- довідку, що підтверджує факт постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника, з якими особа в неповнолітньому віці постійно проживала, або факт їх проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року;

- документ, що підтверджує факт перебування особи в неповнолітньому віці на вихованні у державному дитячому закладі України за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року;

- копії паспортів батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника - громадян колишнього СРСР з відміткою про прописку, що підтверджує факт їх постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факт їх проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року. У разі відсутності у батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про те, що за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року ця особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР і відповідно постійно проживала, проживала на території України (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт);

- судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факту її проживання в неповнолітньому віці в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.

У пункті 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року №215, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Постійне місце проживання - це місце проживання на території будь-якої держави не менше одного року громадянина, який не має постійного місця проживання на території інших держав і має намір проживати на території цієї держави протягом будь-якого строку, не обмежуючи таке проживання певною метою, і за умови, що таке проживання не є наслідком виконання цією особою службових обов`язків або зобов`язань за договором (контрактом) (ст. 1 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»).

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що докази мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми. Згідно ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 народився на території Республіки Узбекистан, ІНФОРМАЦІЯ_3 в с. Караманас, Бостанликського району, Ташкентської області, що підтверджується копією свідоцтвам про народження, виданого повторно, серії НОМЕР_1 від 25 лютого 2012 року.

Його батьками в свідоцтві записані: ОСОБА_2 (кореєць), ОСОБА_3 (кореянка).

На підтвердження факту проживання на території України з лютого 1991р. ОСОБА_1 суду наданий письмовий доказ, зокрема нотаріально посвідчена заява ОСОБА_4 , в якій він зазначає, що в лютому 1991р. до його батьків звернулись ОСОБА_2 та ОСОБА_5 разом з сином ОСОБА_1 , та його батьками було надано згоду на їх проживання в будинку АДРЕСА_2 . У вказаному будинку родина ОСОБА_6 проживала з лютого 1991р. по січень 1996р.

Так згідно ч.1, п.п.1,3 ч.2 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами, показаннями свідків.

Суд вважає, що такий доказ є недопустимим та не може бути прийнятий судом, як доказ того, що ОСОБА_1 з лютого 1991р. разом з батьками проживав на території України. Такий лист приймається судом, як пояснення особи та в силу ст.76 ЦПК не може вважатися доказом. Клопотання про допит ОСОБА_4 в якості свідка, ОСОБА_1 перед судом не заявлялось.

Будь-яких інших доказів на підтвердження факту переїзду з Республіки Узбекистан родини ОСОБА_7 на територію України, та їх проживання з лютого 1991р. з боку заявника суду не надано.

Інші докази, надані ОСОБА_1 стосуються періоду його проживання, навчання, які датуються періодом з 1999р.

Таким чином, приймаючи до уваги, що ОСОБА_1 не доведено факт його проживання на території України з лютого 1991р., інші надані ним докази правового значення для розгляду даної цивільної справи не мають та судом не оцінюються.

Також суд приймає до уваги, що станом на лютий 1991р. ОСОБА_1 виконалось 10 місяців. Згідно ст.17 ЦК УРСР, в редакції що діяла станом на 1991р. місцем проживання неповнолітніх, що не досягли п`ятнадцяти років, або громадян, які перебувають під опікою, визнається місце проживання їх батьків (усиновителів) або опікунів. Разом з тим заявник не надає суду жодного належного та допустимого доказу про місце проживання/перебування його батьків станом на лютий 1991р.

Таким чином, суд дійшов висновку, що внесена до суду заява та надані докази не доводять факту проживання ОСОБА_1 на території України з лютого 1991р. В зв`язку з чим в задоволенні заяви ОСОБА_1 слід відмовити у повному обсязі.

Керуючись ст. 8 Закону України «Про громадянство України», ст. ст.1-13,76-81, 83,89, 223,293,315, 316, 354 ЦПК України,

ВИРІШИВ

Заяву ОСОБА_1 , за участю заінтересованої особи Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про встановлення факту проживання на території України залишити без задоволення у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня складання повного рішення.

Повне рішення складено 19 березня 2020р.

Суддя