Номер провадження: 22-ц/813/5491/20
Номер справи місцевого суду: 499/755/18
Головуючий у першій інстанції Тимчук Р. М.
Доповідач Дрішлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.,

при секретарі судового засідання Павлючук Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» - Крилової Олени Леонідівни на рішення Іванівського районного суду Одеської області від 19 грудня 2019 року в цивільній справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_5 (далі за текстом - відповідач) про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

06 вересня 2018 року представник Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що відповідно до заяви № б/н від 24.09.2009 року ОСОБА_5 отримала кредит у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с 2-30).

14 лютого 2019 року заочним рішенням Іванівського районного суду Одеської області (суддя Тимчук Р.М.) позовну заяву акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості задоволено (а.с. 59-63).

29 серпня 2019 року ОСОБА_5 подала через канцелярію Іванівського районного суду Одеської області заяву про перегляд заочного рішення (а.с. 75-91).

19 грудня 2019 року рішенням Іванівського районного суду Одеської області (суддя Тимяук Р.М.) в задоволенні позовної заяви акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості відмовлено (а.с. 181-188).

20 січня 2020 року представник Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» засобами поштового зв`язку направив апеляційну скаргу на рішення Іванівського районного суду Одеської області від 19 грудня 2019 року. Апелянт не згоден з вказаним рішенням та вважає, що воно прийнято без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі та з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. На думку апелянта, такий висновок суду першої інстанції призвів до здійснення судом безпідставного та не обґрунтованого рішення, що призвело до позбавлення права відповідача на отримання процентів, як це визначено анкетою заявою, а також підписаною відповідачем довідкою про умови кредитування та низкою положень законів України та судової практики вищих судових інстанцій. Крім того, на думку апелянта, місцевий суд зробив помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення з відповідача заборгованості по кредиту, допустивши грубе порушення норм цивільного права. Апелянт зазначає, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що Позивачем надана до суду копія заяви від 24 вересня 2009 року з якої вбачається інформація необхідна для отримання кредитної картки. Відповідачем заповнена вказана інформація особисто та надано згоду про оформлення договору, отримання кредитної картки «Універсальна» та особистим підписом засвідчив сласне волевиявлення. Таким чином, відповідач особисто поставив підпис про отримання договору, а відповідно і про всі відомі йому умови. Таким чином, основними вимогами банку за кредитним договором до боржника є повернення наданих кредитних коштів та отримання відсотків за їх користування. Тому апелянт просить скасувати рішення від 19 грудня 2019 року (а.с. 207-220).

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. Апеляційне провадження за скаргою представника Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» - Крилової Олени Леонідівни на рішення Іванівського районного суду Одеської області від 19 грудня 2019 року було відкрито в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 15, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Приймаючи рішення у справі суд першої інстанції виходив з того, у матеріалах справи відсутні відомості щодо укладання між сторонами кредитного договору у якому чітко визначено умови надання кредиту, а саме Умови та Правила надання банківських послуг не містять підпису відповідача, тому судом не встановлено наявності належних і допустимих доказів, які б вказували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами договору. Таким чином попри встановлення факту підписання відповідачем заяви, суд першої інстанції дійшов висновку відмову у задоволенні, посилаючись на відсутність у матеріалах справи жодних інших належних да допустимих доказів погодження між сторонами умов кредитування (відсотків, штрафів, пені).

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції в частині відсутності належних, допустимих та достатніх доказів того, що Умови та правила надання банківських послуг, що знаходяться у матеріалах справи є складовою частиною укладеного між сторонами договору оскільки не містять підпису відповідача, однак звертає увагу на наступне.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

За частинами першою та другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 218 ЦК України).

ОСОБА_5 підписала заяву клієнта ПАТ КБ «ПриватБанк» та «Довідку про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», чим погодилась з відповідними, передбаченими вказаними документами умовами та правилами надання банком послуг. Відтак, висновок суду першої інстанції щодо відсутності відомостей щодо укладання між сторонами кредитного договору у якому чітко визначено умови надання кредиту є необґрунтованим та не відповідає матеріалам справи.

Проте, як вбачається з матеріалів справи відповідач неодноразово звертав увагу суду на пропуск позивачем трирічного строку позовної давності (у заяві про перегляд заочного рішення (а.с. 75-91) та у додатку до заяви про перегляд заочного рішення (а.с. 107-110), заявивши про необхідність застосування строків позовної давності, проте на вказану обставину суд першої інстанції увагу не звернув. Апеляційний суд погоджується із посиланнями відповідача на пропуск АТ КБ «Приватбанк» строку позовної давності та звертає уваги на наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Загальна позовна давність тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України) та спеціальна позовна давність в один рік ( ст. 258 ЦК) застосовується, якщо сторони не уклали в письмовій формі договір про її збільшення (ст. 259 ЦК).

Частиною 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

04.09.2018 року представник АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості, яка станом на 15.05.2018 року має заборгованість - 116977,96 грн., яка складається з наступного: 2710,41 грн. - заборгованість за кредитом; 114267,55 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом період з 24.09.2009 року по 31.10.2017 року, посилаючись на те, що відповідно до заяви № б/н від 24.09.2009 року ОСОБА_5 отримала кредит у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Як вбачається з матеріалів справи, картка отримана відповідачем за кредитним договором б/н від 24.09.2009 року має термін дії до останнього дня 05/12 року, тобто строк дії договору (кінцевий термін повернення кредитних коштів в повному обсязі) спливає 31.05.2012 року (а.с.11). З огляду на те, що з зазначеним позовом банк звернувся до суду 04.08.2018 року (а.с. 2-30), ним пропущено строк позовної давності до вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту.

В той же час, як правильно встановлено місцевим судом, Умови та Правила надання банківських послуг не містять підпису відповідача, тому судом не встановлено наявності належних і допустимих доказів, які б вказували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами договору, отже сторони договору не домовились щодо збільшення строків позовної давності щодо вимог за ст. 625 ЦК України, а тому в даному випадку до цих вимог банку підлягає застосуванню позовна давність і до стягнення на користь банку відсотків за користування кредитом лише за останні три роки перед зверненням до суду.

Згідно з частиною першою ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу 2 частини першої ст.1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Отже оскільки відповідачем було пропущено строк позовної давності більше ніж на 3 роки, суд апеляційної інстанції відмовляє у задоволенні вимог про стягненню відсотки за користування кредитом.

За таких обставин, враховуючи пропуск позивачем трирічного строку позовної давності, апеляційний суд прийшов до висновку про зміну оскаржуваного рішення суду в частині мотивування.

Щодо посилань скаржника на погодження між відповідачем та позивачем процентів за користування кредитом, апеляційний суд зазначає, що дійсно, як вбачається з «Довідки про умови кредитування з використання кредитної картки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» сторонами було погоджено істотні умови договору, а саме - розмір процентів за користування кредитом (3% на місяць на залишок заборгованості), відповідальність за порушення зобов`язань, порядок погашення заборгованості та інше (а.с. 13), однак враховуючи пропуск позивачем трирічного строку позовної давності, передбаченого ст.ст. 256, 356 ЦК України зазначені обставини на вирішення справи по суті не впливають.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до п.2,3 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Таким чином, враховуючи вище наведене, оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження в частині доведеності факту укладання між сторонами кредитного договору, однак апеляційним судом було встановлено, невірне застосування норм судом першої інстанції матеріального та процесуального права, оскільки позивач пропустив строк позовної давності, у зв`язку із чим наявні підстави для застосування наслідків його спливу, апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України частково задовольняє апеляційну та змінює оскаржуване рішення суду в частині мотивування.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» - Крилової Олени Леонідівни- задовольнити частково.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 07 жовтня 2019 року - змінити в частині мотивування. В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький

05.06.2020 року м. Одеса