Справа № 344/5278/13-ц
Провадження № 22-ц/4808/170/20
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Пнівчук О.В., Ясеновенко Л.В.

за участю секретаря Бойчука Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене суддею Бабій О.М. 12 листопада 2019 року в м. Івано-Франківську, повний текст якого виготовлено 14 листопада 2019 року, у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, про виселення із житлового приміщення,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2011 року Публічне акціонерне товариство «Ерсте Банк» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та примусове виселення з житлового приміщення.

Позовні вимоги мотивували тим, що 26.12.2006 року між Відкритим акціонерним товариством «Акціонерний комерційний банк «Престиж», правонаступником якого є ВАТ «Ерсте Банк» (згодом назву змінено на ПАТ «Ерсте Банк», пізніше - Публічного акціонерного товариства «Фідобанк»), та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір №014-0801/41, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у сумі 115000,00 доларів США зі сплатою 12% річних терміном до 25.12.2026 року.

На забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, 27.12.2006 року між ВАТ «Ерсте Банк» та ОСОБА_3 укладено Іпотечний договір №014-0801/41, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 . Вказана квартира належить відповідачу ОСОБА_3 на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого 26.12.2006 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Фрісом І.П. за №2588, зареєстрованого Івано-Франківським обласним бюро технічної інвентаризації 27.12.2006 року за №7995/217, реєстраційний №4927047, а гараж - на підставі Договору купівлі-продажу гаражу, посвідченого 26.12.2006 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Фрісом І.П. за №2591, зареєстрованого Івано-Франківським обласним бюро технічної інвентаризації 27.12.2006 року за №928/7, реєстраційний №4929979.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов Кредитного договору станом на 30.09.2011 року утворилась заборгованість у розмірі 144840,81 доларів США ( 110106,33 долари США залишок по кредиту, 34734,48 долари США заборгованість по відсотках), в рахунок погашення якої позивач просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки та виселити відповідачів із займаного житла.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 05.11.2012 року позов задоволено. Стягнуто на користь ПАТ «Ерсте Банк» з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 за рахунок продажу предмета іпотеки заборгованість в сумі 144840,81 доларів США (за офіційним курсом НБУ станом на 30.09.2011 року 1154772 грн. 83 коп.), з яких залишок по кредиту - 110106,33 долари США, в т.ч. прострочена заборгованість по кредиту 3373,69 долари США, прострочена заборгованість по відсотках 34734,48 долари США. Звернено стягнення на предмет іпотеки чотирьохкімнатну квартиру під АДРЕСА_2 , загальною площею 141,2 кв.м., житловою площею 80,5 кв.м., що належить ОСОБА_3 на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 26.12.2006 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Фрісом І.П. за №2588, зареєстрованого Івано-Франківським обласним бюро технічної інвентаризації 27.12.2006 року за №7995/217, реєстраційний №4927047, та гараж під АДРЕСА_3 , що АДРЕСА_4 , загальною площею 18,5 кв.м., що належить ОСОБА_3 на підставі Договору купівлі-продажу гаражу, посвідченого 26.12.2006 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Фрісом І.П. за №2591, зареєстрованого Івано-Франківським обласним бюро технічної інвентаризації 27.12.2006 року за №928/7, реєстраційний №4929979. Вирішено застосувати процедуру продажу предмета іпотеки, передбачену ст. 41 Закону України «Про іпотеку» шляхом проведення публічних торгів, зазначивши початкову ціну на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій щодо реалізації майна. Вирішено питання судових витрат.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 03.03.2013 року задоволено заяву ОСОБА_3 про скасування заочного рішення. Заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 05.11.2012 року скасовано. Цивільну справу за позовом ПАТ «Ерсте Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та примусове виселення з житлового приміщення призначено до судового розгляду.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 16.06.2015 року позов задоволено частково. Звернено стягнення за Договором іпотеки №014-0801/41 від 27.12.2006 року на предмет іпотеки - чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_5 , в рахунок основної заборгованості за Кредитним договором №014-0801/41 від 26.12.2006 року, укладеним з ПАТ «Ерсте Банк», станом на 30.09.2011 року в сумі 144840 доларів США 81 цент, що по курсу НБУ станом на 30.09.2011 року становить 1154722 грн. 83 коп., на користь Публічного акціонерного товариства «Фідобанк». Способом реалізації майна визначено прилюдні торги за ціною продажу, встановленою суб`єктом оціночної діяльності, визначеним положеннями Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», та в порядку, встановленому вказаним законом. Стягнуто пропорційно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь позивача 1700 грн. судового збору, 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового розгляду. В іншій частині позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 жовтня 2015 року рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 червня 2015 року в частині відмови у задоволенні позову ПАТ «Фідобанк» про виселення скасовано. Ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов ПАТ «Фідобанк» задоволено. Виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та їх малолітніх дітей ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 з квартири АДРЕСА_2 без надання іншого житлового приміщення. Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Фідобанк» по 121,80 грн. судового збору з кожного. В решті рішення суду залишено без змін. При цьому апеляційний суд виходив з того, що спірна квартира була придбана за рахунок кредитних коштів та передана в іпотеку, на момент укладення іпотечного договору діти відповідачів ні права власності, на права користування даною квартирою не мали, а тому відповідачі та їх малолітні діти підлягають виселенню без надання іншого житлового приміщення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 березня 2016 року рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 жовтня 2015 року скасовано, а справу передано на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції. В мотивувальній частині даного рішення суд зазначив, що при виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення, а згідно ч. 4 ст. 109 ЖК УРСР виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання.

Ухвалою Апеляційної суду Івано-Франківської області від 8 червня 2016 року рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 червня 2015 року в частині відмови у задоволенні позову ПАТ «Фідобанк» про виселення залишено без змін. При цьому суд зазначив, що відповідачі заперечують факт придбання спірної квартири за рахунок кредиту, отриманого позичальником 26.12.2006 року, а позивачем не надано допустимих та переконливих доказів, що предмет іпотеки придбано за кредитні кошти., як і не подано жодної інформації щодо можливості надання відповідачам іншого постійного чи тимчасового житла як забезпечення гарантії для виселення із квартири, яка забезпечує виконання кредитних зобов`язань.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 травня 2017 року з урахуванням ухвали Верховного Суду від 26.09.2018 року про виправлення описки, рішення Івано-Франківського міського суду від 16 червня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 8 червня 2016 року в частині вимог про виселення скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалюючи дане рішення суд виходив з того, що судом першої інстанції було залишено поза увагою те, що 26.12.2006 року між сторонами укладено кредитний договір, відповідно до п. 2.1 якого кредитні кошти призначені на/для будівництва житла, та того ж дня укладено договір купівлі-продажу квартири, яка є предметом іпотеки, у зв`язку з чим висновок про відсутність у позивача права вимоги до відповідачів про виселення є передчасним.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 12 листопада 2019 року позов про виселення із житлового приміщення задоволено. Виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_3 із квартири АДРЕСА_2 без надання іншого постійного житлового приміщення, але з можливістю надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 Житлового кодексу УРСР. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «Фідобанк» по 121, 89 грн. судового збору. В обґрунтування даного рішення суд зазначив, що позивачем надано докази, що предмет іпотеки придбано за кредитні кошти, а оскільки за відповідачами зареєстровано право власності і на інше нерухоме майно, підстави для застосування норм Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» відсутні. Підстав для забезпечення відповідачів іншим постійним житлом також немає в силу ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР, однак є підстави для застосування ч. 4 ст. 109 ЖК УРСР за наявності для цього сукупності умов та звернення відповідачів із заявами про надання тимчасового житла з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до ст. 132-2 ЖК УРСР.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу. Вважає дане рішення необґрунтованим та таким, що винесене з неповним урахування обставин справи.

Зазначає, що квартиру, яка стала предметом іпотеки, було придбано на вторинному ринку житла у ОСОБА_6 . Кошти на купівлю даного житла були передані ОСОБА_1 ОСОБА_3 для купівлі останньою квартири, в якій вона проживатиме разом з їхніми малолітніми дітьми.

При цьому кошти, які брав у кредит ОСОБА_1 згідно Кредитного договору №014-0801/41 від 26.12.2006 року, були призначені для будівництва нового житла, а не для купівлі квартири АДРЕСА_2 , яка є предметом іпотечного договору №014-0801/41 від 27.12.2006 року.

Згідно висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі №753/12729/15-ц при виселенні іпотекодавця з предмету іпотеки суд повинен визначити чи кредит брався для купівлі предмету іпотеки. Якщо кредит брався для купівлі іпотеки, то суд може виселити колишнього власника без надання іншого житлового приміщення, якщо ж кредит брався для інших цілей, а не для купівлі предмету іпотеки, то колишнього власника можна виселити лише у інше житлове приміщення.

З огляду на наведене вважає, що суд в такому випадку мав прийняти рішення, яким надати відповідачам інше постійне житлове приміщення для проживання в ньому.

Крім того поза увагою суду залишилось і те, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 4 червня 2015 року у справі №344/140/15-ц було задоволено позов ПАТ «Фідобанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за Кредитним договором №014-0801/41 в сумі 2527108,69 грн., у зв`язку з чим виселення з квартири, що була предметом іпотеки за тим же кредитним договором являє собою подвійне стягнення одного і того ж боргу. Аналогічні висновки містяться і в листі ВСУ від 1 лютого 2015 року «Аналіз судової практики застосування судами законодавства, яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна» та в абз. 2 п. 42 постанови Пленуму ВССУ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року №5.

Слід врахувати і те, що законодавство та роз`яснення (п. 42 Постанови Пленуму ВССУ від 30 березня 2012 року №5) передбачають зазначення в рішенні початкової ціни вартості іпотеки, беручи до уваги, що реальна ціна продажу майна може змінюватись, вимога про стягнення суми боргу, непокритого іпотечним майном повинна заявлятись лише після фактичного звернення стягнення на іпотеку.

Вказує і на те, що у ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є неповнолітні діти, які проживають разом із батьками у квартирі АДРЕСА_2 . Іншого житла сім`я не має.

В своєму рішенні суд зазначає, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно за ОСОБА_3 зареєстроване право власності на нерухоме майно в смт. Богородчани, ОСОБА_1 на праві власності теж належать декілька об`єктів нерухомості в Богородчанському районі. Однак суд не врахував, що згідно з інформаційних довідок на все нерухоме майно ОСОБА_1 та ОСОБА_3 накладено арешт, в зв`язку з чим їм заборонено розпоряджатись цим майном та обмежено їх в праві користування ним.

Більше того, вважає, що Договір іпотеки №014-0801/41 є нікчемним, оскільки на момент його укладення малолітні той час діти відповідачів проживали разом з батьками у квартирі, що є предметом іпотеки, у зв`язку з чим в силу вимог законодавства без попередньої згоди органу опіки і піклування батьки не мали права вчиняти будь-які правочини щодо неї, а Органом опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради впродовж 2006-2014 років такого дозволу надано не було.

З огляду на наведене просить скасувати рішення Івано-Франківського міського суду від 12.11.2019 року та постановити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

В судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримала з мотивів, наведених у ній.

Представник позивача в судовому засіданні в режимі відеоконференції проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив рішення суду залишити без змін.

Відповідач та ОСОБА_3 та представник третьої особи Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради в судове засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили, повідомлялися про час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи, 26.12.2006 року між ВАТ «Акціонерний комерційний банк «Престиж», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк», та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір №014-0801/41, за умовами якого банк надав позичальнику кредит на/для будівництва житла у сумі 115000,00 доларів США зі сплатою 12% річних терміном до 25.12.2026 року (т. 1, а.с. 7-8).

Із заяви ОСОБА_1 від 14.12.2006 року, адресованої голові правління АКБ «Престиж» ОСОБА_7 , вбачається, що останній просив надати йому кредит для придбання житла на вторинному ринку загальною площею 141,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 , та гаража загальною площею 22,2 кв.м. за цією ж адресою. В забезпечення виконання зобов`язань пропонував нерухомість, придбану за кредитні кошти (т. 3, а.с. 9).

Згідно заяви на видачу готівки №4 від 27.12.2006 року ОСОБА_1 було видано 115000,00 доларів США, що еквівалентно 580750,00 грн. (т. 1, а.с. 9).

27.12.2006 року для забезпечення кредитних зобов`язань ОСОБА_1 за вказаним Кредитним договором між ВАТ АКБ «Престиж» та ОСОБА_3 було укладено Іпотечний договір №014-0801/41, відповідно до п. 1.2 якого предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме: квартира АДРЕСА_1 . Вказана квартира належить ОСОБА_3 на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 26.12.2006 року приватним нотаріусом Івано-Франківського МНО Фріс І.П. за №2588, зареєстрованого Івано-Франківським обласним бюро технічної інвентаризації 27.12.2006 року за №7995/217, реєстраційний №4927047. Витяг про реєстрацію видано 27.12.2006 року. Вказаний гараж належить ОСОБА_3 на підставі Договору купівлі-продажу гаражу, посвідченого 26.12.2006 року приватним нотаріусом Івано-Франківського МНО Фріс І.П. за №2591, зареєстрованого Івано-Франківським обласним бюро технічної інвентаризації 27.12.2006 року за №928/7, реєстраційний №4929979. Витяг про реєстрацію видано 27.12.2006 року. Загальна вартість предмета іпотеки в цілому визначається сторонами в сумі 696900,00 грн. (т. 1, а.с. 10-11).

Як вбачається з копії Договору купівлі-продажу квартири від 26.12.2006 року, ОСОБА_3 придбала вищевказану квартиру в ОСОБА_6 за 606000,00 грн., які зобов`язалась сплатити до 29.12.2006 року (т. 3, а.с. 12).

Згідно копії заяви ОСОБА_6 від 26.12.2006 року ним було надано дозвіл на іпотеку даної квартири (т. 3, а.с. 14).

Згідно копії Договору купівлі-продажу гаражу від 26.12.2006 року ОСОБА_3 придбала у ОСОБА_8 гараж АДРЕСА_3 , загальною площею 18,5 кв., що АДРЕСА_4 , за 18703,50 грн., які покупець сплатив, а продавець одержав повністю до підписання цього Договору (т. 3, а.с. 13).

Відповідно до листа Відділу адресно-довідкової роботи Управління державної міграційної служби України в Івано-Франківській області №02/3-110 від 28.09.2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстровані з 25.04.2007 року в АДРЕСА_6 . Також повідомлено, що відділ не володіє інформацією щодо реєстрації неповнолітніх дітей цих осіб (т. 1, а.с. 213).

З копії Будинкової книги для прописки громадян, що проживають по АДРЕСА_6 , вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстровані у даній квартирі з 25.04.2007 року (т. 1, а.с. 230-233).

Згідно копії Довідки №19/15 від 13.10.2015 року, виданої ОСББ «Обрій», у квартирі АДРЕСА_2 з 25.04.2007 року проживають ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1, а.с. 234).

Відповідно до листа Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №2035/01-12/66-6 від 10.12.2014 року Орган опіки та піклування дозволу на передачу в іпотеку житла ОСОБА_1 та ОСОБА_3 впродовж 2006-2014 років не надавав (т. 1, а.с. 138-139).

З інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_3 та ОСОБА_1 від 23.09.2019 року №182064701 та №182063069 вбачається, що у відповідачів на праві власності наявне інше нерухоме майно в смт. Богородчани, яке арештоване (т. 3, а.с. 133-139).

Судом встановлено також, що ОСОБА_1 належним чином не виконував взяті на себе зобов`язання за Кредитним договором №014-0801/41 від 26.12.2006 року, внаслідок чого у нього станом на 30.09.2011 року утворилась заборгованість в розмірі 144840,81 доларів США, в рахунок погашення якої рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16.06.2015 року звернено стягнення на предмет іпотеки (т. 1, а.с. 12, 153-156).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що предмет іпотеки відповідачами було придбано саме за кредитні кошти, у зв`язку з чим в силу положень ст. 109 ЖК УРСР їх слід виселити зі спірної квартири без надання іншого житлового приміщення, але з можливістю надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до ст. 132-2 ЖК УРСР.

Однак погодитись в повній мірі із таким висновком апеляційний суд не може з огляду на наступне.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 Закону України «Про іпотеку».

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку».

Згідно з частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Згідно з частиною третьою статті 39 цього Закону одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, в частині першій якої передбачені підстави виселення.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке придбане не за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і частини другої статті 109 ЖК УРСР.

Особам, яких виселяють із житлового будинку (житлового приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного житлового приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК УРСР).

Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеним у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі №6-39цс15, від 2 вересня 2015 року у справі №6-1049цс15, від 30 вересня 2015 року у справі №6-1892цс15, від 21 грудня 2016 року у справі №6-1731цс16.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №753/12729/15-ц (провадження №14-317цс18) також зазначено, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, апелянт посилалась на те, що кошти, які брав у кредит ОСОБА_1 були призначені не для купівлі спірної квартири, а для будівництва нового житла.

Однак, як вбачається із наявної в матеріалах справи заяви ОСОБА_1 від 14.02.2006 року про надання кредиту, кредит був призначений саме для придбання житла на вторинному ринку загальною площею 141,2 м.кв., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 .

Крім того 26.12.2006 року між сторонами укладено Кредитний договір, відповідно до п. 2.1 якого кредитні кошти призначені на/для будівництва житла, і того ж дня укладено Договір купівлі-продажу квартири, яка є предметом іпотеки.

Таким чином наведене свідчить про те, що спірна квартира куплена саме за кредитні кошти.

Такого ж висновку у даній справі дійшов і Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, скасовуючи попереднє рішення суду апеляційної інстанції у даній справі.

Відповідно до ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин апеляційний суд відхиляє вказаний довід апеляційної скарги.

Безпідставним є і посилання апелянта на те, що одночасне існування рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки і судового рішення про стягнення заборгованості порушують статтю 61 Конституції України і свідчать про подвійне стягнення, оскільки наявність невиконаного боржником судового рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором не припиняє іпотеку, яка за своєю правовою природою є видом забезпечення основного зобов`язання і покликана призвести до задоволення вимог кредитора у разі його порушення. Забезпечувальне зобов`язання має похідний характер, а не альтернативний основному, а тому звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов`язання на забезпечувальне. Задоволення вимог за дійсним основним зобов`язанням одночасно чи за наявності рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не може мати наслідком подвійне стягнення за основним зобов`язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов`язанням відсутня.

Щодо доводів апеляційної скарги про необхідність зазначення в рішенні суду початкової ціни вартості іпотеки, то відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Виходячи зі змісту поняття «ціна» як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» слід дійти висновку, що у розумінні статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

Разом з тим відповідно до статей 19, 57 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж буде зазначена в резолютивній частині рішення суду, якщо наприклад, така вартість майна змінилася.

З урахуванням наведеного не зазначення у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні не має вирішального значення, та не тягне за собою безумовного скасування судових рішень, що відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верхового Суду від 21 березня 2018 року у справі №235/3619/15.

Крім того вказані доводи стосуються вимог позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, рішення суду в частині яких не оскаржувалося та набрало законної сили.

Що стосується доводів апелянта про порушення прав неповнолітніх дітей при їх виселенні зі спірного житла та нікчемність іпотечного договору, то такі не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Так, з матеріалів справи вбачається, що відповідно до листа Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №2035/01-12/66-6 від 10.12.2014 року Орган опіки та піклування дозволу на передачу в іпотеку житла ОСОБА_1 та ОСОБА_3 впродовж 2006-2014 років не надавав (т. 1, а.с. 138-139).

Відповідно до листа відділу адресно-довідкової роботи Управління державної міграційної служби України в Івано-Франківській області №02/3-110 від 28.09.2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстровані з 25.04.2007 року в АДРЕСА_6 . Також повідомлено, що відділ не володіє інформацією щодо реєстрації неповнолітніх дітей цих осіб (т. 1, а.с. 213).

Згідно копії Будинкової книги для прописки громадян ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстровані у квартирі АДРЕСА_2 з 25.04.2007 року (т. 1, а.с. 230-233).

Відповідно до п. 2.1.5 Іпотечного договору №014-0801/41 від 27.12.2006 року на предмет іпотеки не мають права власності (часткової власності) або права користування діти (особи віком до 18 років) (т. 1, а.с. 10).

Частиною першою статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації.

Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (частина перша статті 405 ЦК України).

Згідно зі статтями 150, 156 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання; держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

У постанові Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі №355/689/16-ц (провадження №61-21310св18) зазначено, що оскільки статтею 405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, то нотаріуси для встановлення факту користування нерухомим майном витребовують довідку про реєстрацію місця проживання або місця перебування дитини за адресою майна, що відчужується або заставляється, видану житлово-експлуатаційною організацією або іншим відповідним уповноваженим органом з питань реєстрації. Коли з поданих документів нотаріусом установлено, що така дитина проживає за іншою адресою, ніж адреса майна, що відчужується, а також те, що така дитина не має права власності на це майно (його частину) нотаріус має право не витребовувати згоду органів опіки та піклування на посвідчення такого правочину.

Тобто право користування майном члена сім`ї власника житла пов`язано з моментом здійснення реєстрації за місцем проживання особи.

Таким чином, судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що неповнолітні діти відповідачів під час укладення договору іпотеки не були зареєстровані у спірній квартирі та не мали права користування нею, у зв`язку з чим згода органів опіки та піклування на укладення іпотечного договору не була необхідна.

Разом з цим, згідно Договору купівлі-продажу квартири від 26.12.2006 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 остання купила спірну квартиру за 606000,00 грн., що еквівалентно 120000,00 доларів США, у той час коли наданий кредит становив 115000,00 доларів США.

Однак, вирішуючи спір, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що спірна квартира придбана частково за кредитні кошти, а частково за власні.

При цьому походження різниці вартості квартири не має значення для того, щоб встановити факт придбання спірної квартири не повністю за кредитні кошти.

Отже, вважати вказану спірну квартиру придбаною за рахунок кредиту банку, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, не можна, відповідно, і виселенню з такої квартири без надання іншого жилого приміщення, відповідачі не підлягають.

При цьому неможливість виселення осіб без надання іншого житла не залежить від наявності у них на праві власності чи іншому праві користування будь-якого іншого житла та/чи можливості проживати у ньому.

Подібні висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року в справі №753/12729/15-ц (провадження №14-317цс18), постанові Верховного Суду від 6 листопада 2019 року у справі №761/22755/18 (провадження №61-13955св19), постанові Верховного Суду від 16 вересня 2019 року в справі №753/19291/14-ц (провадження №61-16529св18) та постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі №295/4514/16-ц (провадження №61-29115сво18), від 30 жовтня 2019 року у справі №640/14765/15-ц (провадження №61-27871св18).

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, №30856/03, §41, ЄСПЛ, від 02.12.2010 року). «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, №30856/03, §42, ЄСПЛ, від 02.12.2010 року).

Втручання у право на повагу до житла відповідачів буде відповідати Конвенції не лише тоді, коли таке втручання здійснюється згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі, вичерпний перелік яких наведений у пункті другому статті 8 Конвенції. Обґрунтування пропорційності виселення Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції (див. mutatis mutandis «Dakus v. Ukraine», №19957/07, §50-51, ЄСПЛ від 14.12.2017 року).

Отже, право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Основним Законом України, Конвенцією, а тому позбавлення цього права, в тому числі шляхом виселення, можливо лише на підставі закону, мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання.

За таких обставин та з підстав, передбачених вказаними вище нормами матеріального права, апеляційний суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог із урахуванням гарантій, передбачених частиною другою статті 109 ЖК Української РСР, за відсутності відомостей про інше постійне жиле приміщення, яке підлягає наданню відповідачам у зв`язку із виселенням.

Посилання позивача на те, що у відповідачів наявне інше житло, є неспроможними, оскільки саме позивач повинен довести наявність умов, за яких закон передбачає можливість виселення осіб із іпотечного майна, зазначивши житло, в яке відповідачі можуть бути переселенні, а не факт наявність у них іншого житла.

Суд першої інстанції зазначеного не врахував та прийшов до помилкового висновку про наявність правових підстав для виселення відповідачів зі спірної квартири без надання їм іншого житлового приміщення, а тому рішення суду першої інстанції не може бути визнаним законним й обґрунтованим і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Згідно з статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову, з позивача на користь відповідача ОСОБА_1 слід стягнути судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги у сумі 365 грн. 40 коп.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 12 листопада 2019 року скасувати, ухвалити нове.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, про виселення із житлового приміщення відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» ( , вул. Велика Васильківська, 10, м. Київ, 01601) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , жителя АДРЕСА_7 ) 365 (триста шістдесят п`ять) грн. 40 коп. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 5 березня 2020 року.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: О.В. Пнівчук

Л.В. Ясеновенко