Житомирський апеляційний суд
Справа №295/3551/19 Головуючий у 1-й інст. Чішман Л. М.
Категорія 61 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Шевчук А.М., Талько О.Б.

з участю секретаря

судового засідання: Драч Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №295/3551/19 за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Житомирської міської ради, Управління житлового господарства Житомирської міської ради, ОСОБА_2 , державного реєстратора виконавчого комітету Житомирської міської ради Харченко Аліни Володимирівни про визнання незаконним та скасування розпорядження органу приватизації, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житло, скасування державної реєстрації права власності на квартиру

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , інтереси якої представляє адвокат Ярош Володимир Васильович на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 16 січня 2020 року, яке ухвалено суддею Чішман Л.М. у м. Житомир

в с т а н о в и в:

У березні 2019 року позивач звернулась до суду з позовом, який в подальшому уточнила та просила визнати незаконним і скасувати розпорядження Управління житлового господарства Житомирської міської ради № 64449 від 21.10.2016 р. про видачу ОСОБА_2 свідоцтва про право власності на житло за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на житло № 64449 від 21.10.2016 р., видане ОСОБА_2 управлінням житлового господарства Житомирської міської ради на вказану квартиру; скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 на ім`я ОСОБА_2 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером запису про право власності 1792976 від 06.12.2016р., вчиненого державним реєстратором виконавчого комітету Житомирської міської ради Харченко А.В.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 зазначила наступне. 21.07.1987 р. за №001280 на квартиру АДРЕСА_3 був виданий ордер на ім`я чоловіка ОСОБА_1 ОСОБА_3 (нині покійного) на сім`ю з чотирьох чоловік. На підставі рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради від 25.07.2002 № 406 «Про бронювання жилих приміщень громадянам міста» за ОСОБА_1 було заброньовано жиле приміщення у квартирі АДРЕСА_2 до 20.06.2005 р. як за особою, яка продовжувала працювати в районах Крайньої Півночі Російської Федерації, та видано охоронне свідоцтво №4-2002 від 31.07.2002 р. на займане жиле приміщення, у якому вона 11.05.2015 р. зареєструвалась, що підтверджується посвідкою на постійне проживання. 29.07.2016 р. позивач уклала шлюб з ОСОБА_2 , а 21.10.2016 р. на підставі розпорядження Управління житлового господарства Житомирської міської ради №64449 ОСОБА_4 В. видано свідоцтво про право власності на житло № 64449 від 21.10.2016 р. на квартиру АДРЕСА_2 . Однак, як вважає позивач, службові особи виконавчого комітету Житомирської міської ради неправомірно видали ордер на ім`я ОСОБА_2 на приміщення, яке не було вільним на момент видачі ордеру, оскільки ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 03.06.2005 р. на вказану квартиру було накладено арешт. Також виконкомом не враховано обставини подання ОСОБА_2 відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, які не відповідають дійсності, так як останній використав своє право на безоплатну приватизацію на квартиру АДРЕСА_4 . Позивач зазначає, що оскільки була дружиною ОСОБА_2 то приватизація квартири АДРЕСА_2 повинна була відбуватись лише за наявності її письмової згоди згідно імперативних приписів ч. 2 ст. 8 Закону та п. 4 Положення про порядок передачі квартир, яку вона не надавала.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 16.01.2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково. Суд визнав незаконним та скасував розпорядження Управління житлового господарства Житомирської міської ради № 64449 від 21 жовтня 2016 року про видачу громадянину ОСОБА_2 свідоцтва про право власності на житло № 64449 від 21 жовтня 2016 року за адресою: АДРЕСА_1 та визнав недійсним та скасував свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_1 від 21 жовтня 2016 року, видане громадянину ОСОБА_2 управлінням житлового господарства Житомирської міської ради на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . В задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Ярош В.В. звернувся із апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог та ухвалити нове, яким відмовити у позові в повному обсязі. В обґрунтування скарги зазначає, що при ухваленні рішення судом було залишено поза увагою, що заборона відчуження спірної квартири, встановлена ухвалою суду від 03.06.2005 р., була внесена 29.06.2005 р. до спеціального розділу Держреєстру прав. Тому, застосоване судом положення п.6 ч.1 ст. 24 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» не підлягає до застосування. Крім того, зазначив, що всупереч висновкам суду, відповідач лише частково використав право приватизації на підставі свідоцтва № 41360 від 17.05.2002 р., що підтверджується копією приватизаційної справи на квартиру АДРЕСА_2 .

Правом подати відзив на апеляційну скаргу позивач не скористалась.

Представник відповідача доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити.

В судовому засіданні позивач та її представник проти доводів апеляційної скарги заперечили, просили відмовити в її задоволенні.

Представники інших відповідачів в судове засідання не з`явилися, з невідомих суду причин. Хоча про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Абзацом першим ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Статтею 2 Закону передбачено, що до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.

За приписами частини першої ст. 5 Закону, якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно. До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Частинами четвертою, п`ятою згаданої статті у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин передбачено, що право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

Частинами першою та четвертою статі 8 Закону передбачено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача житлових приміщень у гуртожитках у власність мешканців гуртожитків здійснюється відповідно до закону. Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства).

Згідно з частиною десятою статті 8 Закону органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.

Так, судом встановлено, що 21.07.1987 р. Виконавчим комітетом Короьовської райради народних депутатів м. Житомира громадянину ОСОБА_3 з сім`єю у складі чотирьох чоловік був виданий ордер № НОМЕР_2 на жиле приміщення на квартиру АДРЕСА_3 . Починаючи з 1987 року на вказане приміщення видавались охоронні свідоцтва (броня) у зв`язку з виїздом на роботу в райони Крайньої Півночі сім`ї Звонкових.

Рішенням Виконавчого комітету Житомирської міської ради від 26.07.2001 року №440 внесено зміни в договір найму жилих приміщень та відкрито особовий рахунок ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_2 , яка складається з трьох кімнат жилою площею 38,05 кв.м. в зв`язку зі смертю наймача чоловіка ОСОБА_3 (а.с. 13).

Згідно рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради від 25.07.2002 № 406 «Про бронювання жилих приміщень громадянам міста» за ОСОБА_1 заброньовано жиле приміщення в квартирі АДРЕСА_2 до 20 червня 2005 року як за особою, яка продовжувала працювати в районах Крайньої Півночі Російської Федерації, та видано охоронне свідоцтво № 4-2002 від 31.07.2002 року на займане жиле приміщення за вказаною адресою (а.с. 15). В подальшому рішенням міськвиконкому від 10.09.2009 р. № 610 житло за вказаною вище адресою заброньоване до вересня 2014 року.

20.02.2015 року ОСОБА_1 було виготовлено технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_2 (а.с.24-25).

29 липня 2016 року гр. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб (а.с.26).

Рішенням Виконавчого комітету Житомирської міської ради від 05.10.2016 року №936 внесено зміни в договір найму жилого приміщення та відкрито особовий рахунок ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 , що складається з трьох кімнат жилою площею 38,0 кв.м. і кухні, сім`я 2 чоловіки, за взаємною згодою. Особовий рахунок на ОСОБА_1 , його дружину, вирішено закрити (а.с.27).

21.10.2016 р. Управлінням житлового господарства Житомирської міської ради видано розпорядження № 64449 про приватизацію квартири АДРЕСА_2 громадянином ОСОБА_2 (а.с.81).

21.10.2016 року на підставі зазначеного розпорядження ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на житло № 64449 від 21.10.2016 року на квартиру АДРЕСА_2 (а.с.28).

Пунктом 23 Положення про порядок передачі квартир передбачено, що державна реєстрація права власності на приватизоване житло проводиться відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень».

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 18 Закону державний реєстратор зобов`язаний провести перевірку документів на наявність підстав для відмови у проведенні державної реєстрації прав. Згідно п.6 частини 1 статті 24 Закону у державній реєстрації прав може бути відмовлено у разі, якщо наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно. За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав.

Як видно з матеріалів справи, зокрема, Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 03 червня 2005 року відповідно до ухвали Богунського районного суду м. Житомира б/н Першою Житомирською нотаріальною конторою накладено арешт на квартиру АДРЕСА_2 , який на день видачі оспорюваних розпорядження та свідоцтва був чинним.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції зробив висновок, що при здійсненні приватизації квартири АДРЕСА_2 були порушені вимоги законодавства України, а отже розпорядження про видачу свідоцтва про право власності на житло та саме свідоцтво № 64449 від 21 жовтня 2016 року підлягають скасуванню в зв`язку з їх незаконністю та недійсністю.

Такий висновок суду є обґрунтованим та законним.

Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються Законом України № 1952-IV від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» (далі - Закон).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 зазначеного Закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно та їх обтяжень, внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених Законом № 1952-IV.

Правовий статус і компетенція державного реєстратора передбачені в ст.10 Закону. За приписами п. 1, 2 ч. 3 цієї статті державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема:

- відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом;

- відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав;

- відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих документах;

- наявність обтяжень прав на нерухоме майно;

- наявність факту виконання умов правочину, з яким закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації.

Відповідно до ст. 18 Закону державна реєстрація прав проводиться в такому порядку, зокрема: формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав, зупинення державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; прийняття рішення про державну реєстрацію прав або про відмову в такій реєстрації.

Державній реєстрації підлягають виключно заявлені права речові та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам (ч. 4 ст. 18 Закону).

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 24 зазначеного Закону в державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно.

Підстави для внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них встановлено ст. 26 Закону, у ч. 1 якої визначено, що подання та отримання документів за заявою про внесення змін до записів Державного реєстру прав здійснюються в порядку, передбаченому для державної реєстрації прав.

Отже, з наведених вище норм можна дійти висновку про важливість дотримання і неухильного виконання процедури державної реєстрації виключно на підставі вимог закону, оскільки невиконання суб`єктом влади вимог законодавства зводить нанівець законність всієї процедури державної реєстрації.

Доводи апеляційної скарги в частині неправильного застосування судом першої інстанції положень Закону № 1952-IV, зокрема, ст. 24 ч.1 п.6 не знаходять свого підтвердження.

Відповідно до ст. 13 Закону Державний реєстр прав складається з розділів, спеціального розділу, бази даних заяв та реєстраційних справ в електронній формі. Невід`ємною архівною складовою частиною Державного реєстру прав є Реєстр прав власності на нерухоме майно, Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державний реєстр іпотек.

Розділ Державного реєстру прав складається з чотирьох частин, які містять відомості про: нерухоме майно; право власності та суб`єкта (суб`єктів) цього права; інші речові права та суб`єкта (суб`єктів) цих прав; обтяження прав на нерухоме майно та суб`єкта (суб`єктів) цих обтяжень.

Як вбачається з Інформаційної довідки, вона містить усі складові частини, визначені законом, в тому числі і відомості щодо заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, за типом обтяження: арешт нерухомого майна; підстава обтяження: ухвала суду б/н від 03.06.2005 р.; об`єкт обтяження: АДРЕСА_1 .

Таким чином, зважаючи на положення Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», за наявності нескасованого обтяження на нерухоме майно, підстав для реєстрації речових прав у державного реєстратора не було.

Крім того, відповідно до копії Свідоцтва про право власності на житло № 41360 від 17.05.2002 р. ОСОБА_2 разом з членами свої сім`ї: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , реалізував своє право на приватизацію, приватизувавши квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 61,81 кв.м (а.с.130, 131-132).

Отже, встановивши під час розгляду справи, що ОСОБА_2 під час звернення і заявою до Управління житлового господарства про приватизацію квартири АДРЕСА_2 , не надав документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду (довідку з попереднього місця проживання щодо невикористання права на приватизацію державного житлового фонду), враховуючи ту обставину, що ним вже було приватизовано певну житлову площу, суд першої інстанції з урахуванням Положень про порядок використання житлових чеків для приватизації житла та частки майна державних підприємств (затверджений наказом Фонду державного майна і Держжитлокомунгоспу України від 28.03.1996 р. №35/26), дійшов обґрунтованого висновку про порушення порядку приватизації спірної квартири та наявності підстав для задоволення даних вимог ОСОБА_1 .

Таким чином наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду першої інстанції не спростовують та не впливають на правильність прийнятого рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Рішення в іншій частині в апеляційному порядку не оскаржено, тому не перевіряється судом апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , інтереси якої представляє адвокат Ярош Володимир Васильович, залишити без задоволення, а рішення Богунського районного суду м. Житомира від 16 січня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 06 березня 2020 року.

Головуючий: Судді: