Справа №751/19/20
Провадження №2/751/325/20
06 березня 2020 року місто Чернігів
Н о в о з а в о д с ь к и й р а й о н н и й с у д м і с т а Ч е р н і г о в а
в складі: головуючого - судді Овсієнко Ю. К.
за участю секретаря Ващиліна Т.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Вищий навчальний заклад «Київський славістичний університет» про стягнення заборгованості з виплати надбавки за вислугу років,

встановив:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Вищий навчальний заклад Київський славістичний університет» про стягнення невиплачених коштів надбавки за вислугу років у сумі 105495,90 грн.
Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що він працював з 01 лютого 2005 року за сумісництвом на 0,25 ставки, а з 01 вересня 2005 року за контрактом у Чернігівській філії Київського славістичного університету старшим викладачем на 1,5 ставки, з 01 вересня 2006 року заступником директора Чернігівської філії Київського славістичного університету з питань виховної роботи, професійної орієнтації та проведення практики на 0,5 ставки і за внутрішнім сумісництвом доцентом кафедри міжнародних відносин на 1,0 ставки, з 01 вересня 2012 року доцентом кафедри міжнародних відносин на 1,5 ставки. 30 червня 2012 року був звільнений з займаної посади у зв`язку з закінченням терміну контракту за п. 2 ст. 36 КЗпП України.
Але йому було відшкодовано щомісячну надбавку за вислугу років лише у розмірі 10 відсотків посадового окладу (ставки заробітної плати), починаючи з вересня 2008 року, тому що науково-педагогічний стаж було обчислено з вересня 2005 року і, таким чином, він склав 3 роки. Втім, як йому стало відомо при влаштуванні на роботу до Національного університету «Чернігівський колегіум» ім. Т.Г. Шевченка, такий розрахунок не відповідає вимогам ст. 8 закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» та п. 5 Постанови Кабінету Міністрів України від 31 січня 2001 року № 78 «Про реалізацію окремих положень частини першої статті 57 Закону України «Про освічу», згідно з якими до стажу педагогічної роботи зараховується час перебування громадян України на військовій службі. Враховуючи, що на дату початку його роботу у Київському славістичному університеті, він мав 23,5 років вислуги у Збройних Силах, що було відображено у наданих до відділу кадрів КСУ трудовій книжці, особовому листку обліку кадрів, автобіографії та копії військового квитка, надбавка за вислугу років, відповідно до ст. 57 Закону України «Про освіту» та вказаної вище постанови КМУ України від 31 січня 2001 року № 78, мала нараховуватись у розмірі 30 відсотків (за науково-педагогічний стаж понад 20 років), починаючи з 01 лютого 2005 року. При цьому відповідальність за обчислення стажу та здійснення розрахунку покладається на роботодавця, що витікає зі ст. ст. 5, 22, 30 Закону України «Про оплату праці».
У пп. 1.1 щорічних контрактів, укладених керівництвом Київського славістичного університету, вказано, що на працівника, який уклав цей контракт, в частині не обумовленій цим контрактом, повністю поширюється законодавство про працю, Закони України «Про освіту» та «Про вищу освіту», акти Кабінету міністрів та Міністерства освіти і науки України.
У грудні 2018 року за захистом своїх прав він, у відповідності до встановленого законодавством України порядку, звернувся до Новозаводського районного суду м. Чернігова із позовом до ПрАТ Вищий навчальний заклад «Київський славістичний університет» про стягнення заборгованості по виплаті надбавки за вислугу років. 10 квітня 2019 року Новозаводський районний суд м. Чернігова виніс заочне рішення по справі № 751/8856/18, в якому вирішив його позов задовольнити, стягнути з відповідача заборгованість з виплати надбавки за вислугу років на його користь у сумі 61 446 грн., яке набуло законної сили з 16 травня 2019 року. При цьому останній платіж по заборгованості було здійснено 06 грудня 2019 року. Це і є днем фактичного розрахунку по заборгованості.
Але, зважаючи на те, що спір про розмір відшкодування вирішено на його користь, а сума заборгованості була розрахована лише до 23 серпня 2012 року, то відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України власник - ПрАТ Вищий навчальний заклад «Київський славістичний університет» - повинен був додатково сплатити йому заборгованість за вислугу років у розмірі 20% посадового окладу (ставки заробітної плати) за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Отже, вважає, що при проведенні розрахунку по заборгованості з виплати йому надбавки за вислугу років ПрАТ Вищий навчальний заклад «Київський славістичний університет» не виконав вимог вказаних нормативно-правових актів і залишився винен йому гроші, затримані за період з 24 серпня 2012 року до 10 квітня 2019 року (дня постановлений рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова).
Сума недоотриманої заборгованості по виплаті надбавки за вислугу років за вказаний період, розрахована відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення», станом на 10 квітня 2019 року становила 105495 грн. 90 коп., згідно розрахунку, наданого позивачем.
03 лютого 2020 року справу прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Встановлено відповідачу, з урахуванням строку, встановленого ч. 7 ст. 178 КАС України, п`ятнадцятиденний строк з дня отримання даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.
Копія ухвали судді про відкриття провадження по справі разом з копією позовної заяви та доданими до неї документами надсилалась відповідачу шляхом направлення поштового повідомлення (а.с.34, 35, 36), проте відзив на позовну заяву до цього часу до суду не надходив.
Суд визнав можливим справу розглянути за наявними матеріалами, при цьому ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 281 ЦПК України.
Оскільки всі особи, що беруть участь у справі в судове засідання не з`явились, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Дослідивши матеріали позовної заяви, суд приходить до наступного висновку.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 01 лютого 2005 року працював за сумісництвом (0,25 ставки), а з 01 вересня 2005 року старшим викладачем на 1,5 ставки за контрактом у Чернігівській філії Київського славістичного університету. З 01 вересня 2006 року працював заступником директора Чернігівської філії Київського славістичного університету з питань виховної роботи, професійної орієнтації та проведення практики на 0,5 ставки і за внутрішнім сумісництвом доцентом кафедри міжнародних відносин на 1,0 ставки. З 01 вересня 2012 року працював доцентом кафедри міжнародних відносин на 1,5 ставки. 30 червня 2012 року був звільнений з займаної посади у зв`язку з закінченням терміну контракту п. 2 ст. 36 КЗпП України. Вказані обставини підтверджуються записами в трудовій книжці ОСОБА_1 (а.с.19-20) та заочним рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 10.04.2019 року (а.с. 7-12).
Згідно довідки про структуру заробітної плати за період з 01.01.2007 року по 30.06.2012 року ОСОБА_1 отримав 176843,84 грн. (а.с. 24-25).
Також, згідно довідки про доходи № 429 від 21.09.2012 року ОСОБА_1 отримував заробітну плату (а.с. 26).
Згідно ст. 117 КЗпП України, в разі несплати власником або уповноваженим ним органом належних звільненому працівнику сум у встановлені строки, підприємство, установа, організація повинні сплатити працівнику його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку або на момент розгляду справи в суді.
Відповідно до роз`яснень, даних у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» (далі Постанова ПВСУ від 24.12.1999), установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе, що в цьому немає його вини.
Таким чином, передбачений ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, а наявність рішення суду, яким підтверджується факт порушення строків проведення розрахунку з працівником, не звільняє його від виконання цього обов`язку.
Само по собі ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати, при його невиконанні, не звільняє роботодавця від відповідальності згідно зі ст. 117 КЗпП України. Таке роз`яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу.
Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 117 КЗпП України, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях .
У відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
У відповідності до ч.8 ст.178 ЦПК України - у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
З боку відповідача відзиву на позов не надійшло і суд виходить з об`єму наданих позивачем доказів відповідно до ст. ст. 76, 81 ЦПК України.
Відповідачем не надано суду жодного доказу, що б підтверджував факт виплати позивачу надбавки за вислугу років за період з 24 серпня 2012 року по 10 квітня 2019 року у розмірі 30 відсотків посадового окладу.
Судом приймається до уваги розрахунок позивача щодо заборгованості по виплаті надбавки за вислугу років за період з 01.09.2012 року по 31.03.2019 року, згідно якого сума недорахованих відсотків (20%) за період з 01.09.2012 року по 10.04.2019 року, становить 105495,90 грн. (а.с. 27), оскільки зазначений розрахунок здійснений у відсотковому відношенні до нарахованої заробітної плати за кожен місяць, дані щодо розміру заробітної плати були взяті позивачем з довідки про доходи, довідки про структуру заробітної плати (а.с.24-26).
Відповідачем в свою чергу не спростовано даний розрахунок позивача.
За таких обставин, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, повно, всебічно та безпосередньо оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши усі обставини справи, враховуючи, що відповідач не надав відзив, не спростував розрахунок заборгованості, не надав відповіді на запит суду щодо заборгованості по виплаті надбавки за вислугу років за період з лютого 2005 року по липень 2012 року та не повідомив причин неможливості надати вказані докази суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Відповідно ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.
При зверненні до суду позивач був звільнений від сплати судового збору відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а тому з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України, з відповідача в дохід держави слід стягнути 840 грн. 80 коп. судового збору.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-82, 258, 259, 263-265, 268, 280-282, 284 ЦПК України, ст. 117 КЗпП, суд, -
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Вищий навчальний заклад Київський славістичний університет» на користь ОСОБА_1 невиплачені кошти надбавки за вислугу років у сумі 105495 (сто п`ять тисяч чотириста дев`яносто п`ять) гривень 90 копійок.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Вищий навчальний заклад Київський славістичний університет» судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп. на користь держави.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Головуючий - суддя Ю. К. Овсієнко