Справа № 357/257/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2020 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Цуранова А. Ю. ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи у приміщенні суду в місті Біла Церква цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Ідея Банк», третя особа: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна страхування життя» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулась до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що 17.12.2018 року між нею та АТ «Ідея Банк» укладено кредитний договір № Z62.00600.004672062, відповідно до умов якого банк надає позичальнику кредит на поточні потреби в сумі 68 633,00 грн., включаючи витрати на страховий платіж, а позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами згідно з умовами цього договору. Згідно з п. 1.3 кредитного договору за користування кредитом позичальник сплачує річну змінювану процентну ставку у розмірі, що визначається як змінна частина ставки, збільшена на 5,5 %. Змінна частина ставки, визначена за рішенням правління банку, становить 9,5%, що разом з маржею банку складає змінювану процентну ставку в розмірі 15 %. Кінцевий термін повернення кредиту 17.12.2021 року.

Позивач вважає, що при укладенні кредитного договору порушено її права як споживача відповідно до Законів України «Про захист прав споживачів», «Про інформацію» та «Про захист персональних даних», а сам кредитний договір не відповідає вимогам, що встановлені Цивільним кодексом України.

Зокрема, під час укладення договору її не ознайомлено з умовами кредитування, не надано повної, всебічної, об`єктивної та достовірної інформації про умови кредиту, що суперечить ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того, пункт 1.10 кредитного договору встановлює плату за обслуговування кредитної заборгованості, що є несправедливою умовою та суперечить вимогам статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які той здійснює на власну користь. Пункт 5.11 кредитного договору не відповідає вимогам статті 8 Закону України «Про захист персональних даних», оскільки її фактично позбавлено права відізвати свою згоду на обробку персональних даних. Пункт 1.12 договору є недійсним, оскільки відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», статтей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» страхування у спірних правовідносинах є добровільним, кредитор не має права жодним чином нав`язувати такі послуги та включати їх до кредитного договору.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просила суд визнати недійсним кредитний договір № Z62.00600.004672062 від 17.12.2018 року.

13.01.2020 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану справу передано на розгляд судді Цуранова А.Ю.

14.01.2020 року ухвалою судді позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

04.02.2020 року відповідач АТ «Ідея Банк» звернувся до суду з відзивом на позовну заяву, зазначивши, що відповідно паспорта споживчого кредиту від 17.12.2018 року, яку позивач підписала власноручно, остання письмово підтвердила, що отримала та ознайомилась з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, що надані виходячи з обраних позивачем умов кредитування. Також підтвердила отримання всіх пояснень, необхідних для забезпечення можливості оцінити, чи адаптовано договір до потреб позивача та фінансової ситуації, зокрема шляхом роз`яснення наведеної інформації, в тому числі суттєвих характеристик запропонованих послуг та певних наслідків, які вони можуть мати для позивача, в тому числі, в разі не виконання позивачем зобов`язань за кредитним договором.

Крім того, згідно з п. 5.1 кредитного договору, позивач заявляв та гарантував, що відповідач, перед укладенням кредитного договору повідомив позивача в належній формі в повному обсязі інформацію, передбачену законодавством України, зазначена інформація йому відома та зрозуміла, ознайомився з тарифами банку і згоден з ними; належний йому примірник оригіналу договору вручено відповідачем при підписанні даного договору; умови даного договору вважає справедливими і такими, що відповідають його інтересам, а також надає згоду на збір, зберігання, використання та поширення через бюро кредитних історій інформацію про нього, а також третім особам, у випадку невиконання позивачем взятих на себе зобов`язань. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про споживче кредитування» позивач мала право протягом 15 календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин, проте остання не відмовлялась від одержання кредиту, свою згоду на укладення кредитного договору не відкликала, не зверталася до відповідача за додатковими роз`ясненнями положень договору ні до, ні під час, ні після його укладення. Щодо нечесної підприємницької діяльності, на яку покликається позивач, то умови кредитного договору, взагалі не можуть підпадати під ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки не має ніякого відношення до умов кредитного договору. Окрім того, позивач у своєму позові не зазначила, які саме встановлені законом вимоги не виконав відповідач при укладенні договору.

Відповідач також вказував, що форма витрат, як плата за обслуговування кредиту існує, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами. В оспорюваному договорі плата за обслуговування кредитної заборгованості визначена не за формулою із змінними величинами, а відображена чітко визначеними фіксованими сумами, що підтверджується графіком щомісячних платежів, тобто така умова не суперечить положенням ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно паспорту споживчого кредиту плата за обслуговування кредитної заборгованості встановлена у розмірі 2,50% від залишку заборгованості на кінець місяця, яку позивач, згідно п. 2.1 кредитного договору, щомісячно повинен сплачувати включно до 17 дня/числа кожного місяця згідно графіку щомісячних платежів.

Крім того, практика судів вказує, що згідно Закону України «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 року № 1734-VIII банкам надано право отримувати комісію за обслуговування кредитної заборгованості, що підтверджується, в тому числі і постановою Верховного суду у справі № 467/555/19 від 26.12.2019 року.

Щодо неправомірності положень договору про невідкличність його згоди на обробку персональних даних, у відзиві зазначено, що позивач жодним чином не позбавлена права письмово скасувати наданий дозвіл на обробку банком персональних даних. Посилання позивача на порушення права щодо добровільного страхування також є необґрунтованими, оскільки вказаний договір вона підписала власноручно та мала право протягом 14 календарних днів відмовитися від вказаного договору.

Посилаючись на вказані обставини відповідач вважає, що під час укладення кредитного договору узгоджено усі істотні умови, що передбачені ст. 1054, 1055 ЦК України, а тому відсутні будь-які правові підстави для визнання кредитного договору недійсним, в задоволенні позову просив відмовити.

Заперечень щодо розгляду справи без повідомлення (виклику) сторін на адресу суду не надходило.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

17.12.2018 року між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «Ідея Банк» укладено кредитний договір № Z62.00600.004672062.

Згідно з п. 1.1. кредитного договору (далі договору) банк надає позичальнику кредит (гроші кошти) на поточні потреби в сумі 68 633 грн., включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно з умовами цього договору.

Відповідно до п. 1.2. договору банк надає кредит у день підписання даного договору строком на 36 місяці. Датою видачі кредиту, є дата списання коштів з позичкового рахунку для зарахування на банківський поточний рахунок позичальника.

Згідно з п.п 1.3., 1.4 договору за користування кредитом позичальник сплачує річну змінювану процентну ставку у розмірі, що визначається як змінна частина ставки, збільшена на 5,5% (маржу банк). Станом на день укладення договору змінна частина ставки, визначена за рішенням правління банку, становить 9,5 %, що разом з маржею банку складає змінювану процентну ставку в розмірі 15 %.

Відповідно до змісту п. 6.1. кредитного договору (графік щомісячних платежів за кредитним договором) кінцевим терміном повернення грошових коштів визначено 17.12.2021 року.

Відповідно до п. 5.2 договору цей договір є укладеним з дня його підписання сторонами та діє протягом строку кредитування, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором.

Пунктом 1.12 договору сторони погодили умову щодо переказу страховику за рахунок позичальника, як страхувальника кредитних коштів в частині суми страхового платежу.

В силу вимог ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договором) між клієнтом та банком.

Відповідно до ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.

10.06.2017 року, набув чинності Закон України «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 року №1734-VІІІ, який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері.

На обґрунтування своїх вимог позивач посилається на норми ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яка втратила свою дію 10.06.2017 року, тобто до укладення кредитного договору.

Відповідно до змін внесених до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Так, відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб.

Згідно ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» (в редакції на момент укладення кредитного договору) реальна річна процентна ставка обчислюється відповідно до нормативно-правових актів органів, що здійснюють державне регулювання ринків фінансових послуг. Для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності).

Аналіз наведених норм свідчить про те, що така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту існує, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами.

Пунктом 1.10 кредитного договору сторонами погоджено, що за обслуговування кредиту банком, що включає в себе: надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в контакт-центрі, шляхом направлення СМС-повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо. Позичальник сплачує плату за обслуговування за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором.

Таким чином, оскільки Законом України «Про споживче кредитування» надано право банку отримувати плату за обслуговування кредиту, тому відсутні підстави для визнання кредитного договору в цій частині недійсним.

Окрім того, Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише у тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов`язальні правовідносини.

Не приймається судом до уваги і те, що позивач не мала можливості ознайомитись з умовами кредитного договору, оскільки дане твердження нічим не доведено.

Оспорюваний договір вчинений у письмовій формі, як це передбачено ч. 1 ст. 1055 ЦК України. Даний договір був підписаний позивачем, жодних зауважень вона не висловила, що свідчить про її згоду з умовами договору.

У відповідності зі статтею 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 13, 14 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Стаття 627 ЦК України передбачає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Статтею 9 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що кредитодавець розміщує на своєму офіційному веб-сайті інформацію, необхідну для отримання споживчого кредиту споживачем. Така інформація повинна містити наявні та можливі схеми кредитування у кредитодавця. Споживач перед укладенням договору про споживчий кредит має самостійно ознайомитися з такою інформацією для прийняття усвідомленого рішення. До укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про електронну комерцію") із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті.

В матеріалах справи міститься належним чином завірена копія паспорту споживчого кредиту (Інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит) від 17.12.2018 року, а також додаток до паспорта споживчого кредиту «Графік щомісячних платежів за кредитним договором», що погоджені позивачем та включають в себе відомості про умови кредитування.

Статтею 20 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що укладення договору про споживчий кредит може бути пов`язано з необхідністю отримання споживачем додаткових чи супутніх послуг кредитодавця або третіх осіб. До договорів про надання додаткових чи супутніх послуг, зокрема, належать: договір страхування та інші договори, що укладаються для забезпечення виконання споживачем зобов`язань за договором про споживчий кредит. Споживач має право укласти договір про надання додаткових чи супутніх послуг з обраною ним третьою особою, включеною до переліку тих, які відповідають вимогам кредитодавця (за наявності такого переліку), крім випадків, коли відповідну послугу може надати лише кредитодавець.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Таким чином, кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди щодо істотних умов договору, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі щодо сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки.

Посилання позивача на те, що пункт 5.11 кредитного договору суперечить положенням ст. 8 Закону «Про захист персональних даних», оскільки її фактично позбавлено права відізвати свою згоду на обробку персональних даних, суд вважає необґрунтованими з тих підстав, що цим же ж пунктом договору передбачена можливість письмового скасування цієї згоди.

Інші доводи позивача не спростовують правовідносин, що виникли та врегульовані умовами кредитного договору.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Враховуючи, що кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних його умов, вони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, умови оспорюваного договору не суперечать вимогам чинного законодавства України, а відтак, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову.

На підставі викладеного та керуючись ст. 2, 4, 12, 13, 76-78, 81, 141, 258, 259, 264, 265, 273, 274, 279 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його складення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

СуддяА. Ю. Цуранов