ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/926/20 Справа № 205/1009/19 Суддя у 1-й інстанції - Приходченко О. С. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.

за участю секретаря Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в особі Новокодацького районного відділу у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 березня 2019 року

по справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Новокодацький районний відділ у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про встановлення факту, що має юридичне значення,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із заявою, заінтересована особа Новокодацький районний у м. Дніпрі відділ ГУ ДМС України у Дніпропетровській області, про встановлення факту, що має юридичне значення.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 березня 2019 року заяву задоволено.

Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Мінськ Білоруської РСР, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на території України з 1989 року і по теперішній час, у тому числі станом на 24 серпня 1991 року.

В апеляційній скарзі Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в особі Новокодацького районного відділу у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні заяви у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Частиною 2 ст.124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право на звернення до суду для захисту своїх прав.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 13 ЦПК України визначено, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 76,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 1 статті 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи - про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Судом першої інстанції встановлено, що 27 травня 1987 року ОСОБА_1 Бабушкінським РВК м. Дніпропетровська було призвано до строкової військової служби у лавах радянської армії, а 04 червня 1989 року його було звільнено (демобілізовано) у запас і 18 липня 1989 року прийнято на облік у Бабушкінському РВК м. Дніпропетровська (а.с. 10).

12 лютого 1992 року на ім`я ОСОБА_1 . МВС України було видано паспорт громадянина СРСР для виїзду за кордон НОМЕР_2 (а.с. 8).

01 червня 1990 року ОСОБА_1 знято з обліку у Бабушкінському РВК м. Дніпропетровська і 08 червня 1990 року взято на облік у Дніпропетровському РВК Дніпропетровської області (а.с. 10 оберт).

24 березня 1990 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 зареєстрували у відділі ЗАГС виконкому Бабушкінського району народних депутатів м. Дніпропетровська шлюб (а.с. 13).

ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Дніпропетровську народилася ОСОБА_3 , батьками якої є ОСОБА_1 і ОСОБА_2 (а.с. 14).

04 листопада 1992 року заявника знято з військового обліку Дніпропетровського РВК Дніпропетровської області (а.с. 10 оберт).

Листом ДМС ГУ у Дніпропетровській області Новокодацького РВ у м. Дніпрі заявникові повідомлено про відмову в оформленні паспорта громадянина України у вигляді ID-картки у зв`язку із відсутністю підтвердження факту належності до громадянства України (а.с. 7).

Суд першої інстанції, задовольняючи заяву, виходив з того, що з наданих заявником доказів вбачається, що ОСОБА_1 постійно проживав на території України з 1987 року по теперішній час, у тому числі і станом на 24 серпня 1999 року, за винятком проходження строкової військової служби у лавах радянської армії за період з 27 травня 1987 року по 04 червня 1989 року.

Проте, колегія суддів не може погодитись із таким висновком суду першої інстанції.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

При цьому питання встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедури подання цих документів та провадження за ними врегульовано, крім Закону України «Про громадянство України», також Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215/2001 «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України», яким затверджений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень». Відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» та вищезазначеного Порядку заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження заявника на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду. Згідно статті 1 Закону України «Про громадянство України» визначено поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах», а саме: «проживання на території України на законних підставах» проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні; «безперервне проживання на території України» проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік 180 днів.

Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затверджений Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215/2001 в редакції від 27 червня 2006 року № 588/2006, передбачає, що для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до пункту 1 статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону), подає до відповідного органу заяву про набуття громадянства України за територіальним походженням, зобов`язання припинити іноземне громадянство для іноземців, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях. При цьому при вирішенні питання про обґрунтованість заявленої вимоги суду, крім перевірки та встановлення факту постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року, необхідно встановити той факт, що заявник подав до компетентного органу зобов`язання припинити іноземне громадянство письмово оформлену заяву іноземця про те, що в разі набуття громадянства України він припинить громадянство (підданство) іншої держави або громадянства (підданств) інших держав і протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України подасть документ про припинення громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав до органу, що видав йому тимчасове посвідчення громадянина України (абзац 12 статті 1 Закону України «Про громадянство України»).

Так, письмові докази, які були надані заявником суду, не підтверджують його місця проживання.

Судом першої інстанції, також не було встановлено безперервність та адреси проживання заявника в спірний період та правову підставу.

Інших документів про постійну чи тимчасову реєстрацію на території України, або про реєстрацію на території України свого паспорту на той час, заявником надано не було ні суду першої, ні апеляційної інстанції.

Таким чином, вищезазначені письмові докази самі по собі не є безспірними доказами підтвердження факту саме постійного (безперервного) проживання заявника на законних підставах на території України з 1989 року і по теперішній час, у тому числі станом на 24 серпня 1991 року.

Крім того, ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 24 березня 2020 року було витребувано у ОСОБА_1 докази підтвердження факту саме постійного (безперервного) проживання заявника на законних підставах на території України з 1989 року і по теперішній час, у тому числі станом на 24 серпня 1991 року, а саме: трудову книжку ОСОБА_1 ; довідку про реєстрацію ОСОБА_1 на території України з 1989 року і по теперішній час, у тому числі станом на 24 серпня 1991 року; підтвердження звернення ОСОБА_1 до відповідних органів стосовно втрати паспорту із зазначенням чи видався новий паспорт.

Проте, ОСОБА_1 ухвалу апеляційного суду виконано не було та не надано доказів на підтвердження факту саме постійного (безперервного) проживання заявника на законних підставах на території України з 1989 року і по теперішній час, у тому числі станом на 24 серпня 1991 року.

Колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_1 мав достатньо часу для того, щоб скористатися своїми процесуальними правами та надати належні та допустимі докази.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Отже, колегія дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги та скасування рішення місцевого суду з ухваленням нового про відмову у задоволенні заяви.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,376,381-384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в особі Новокодацького районного відділу у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 березня 2019 року скасувати.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа Новокодацький районний відділ у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про встановлення факту, що має юридичне значення відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П.Красвітна

І.А. Єлізаренко