Справа № 524/6644/19
Провадження №2/524/933/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.03.2020 року Автозаводський районний суд м. Кременчука в складі: головуючого - судді - Нестеренка С.Г., при секретарі судового засідання - Бельченко Н.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кременчук Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Кременчуцького міського відділу ДРАЦС Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) про встановлення факту національної належності та покладення зобов`язання про внесення змін до актового запису про шлюб, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року до суду в порядку цивільного судочинства звернувся ОСОБА_1 з позовом до Кременчуцького міського відділу ДРАЦС головного територіального управління юстиції у Полтавській області (правонаступником якого у зв`язку з реорганізацією органів Міністерства юстиції України є Кременчуцький міський відділ ДРАЦС Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми)) про встановлення факту національної належності та покладення зобов`язання про внесення змін до актового запису про шлюб.

Позивач просив встановити факт його належності до національності «німець» та зобов`язати відповідача внести зміни у зв`язку із встановленням такого факту до актового запису про шлюб, укладеного ним з ОСОБА_3 .

В обґрунтування позову посилався на те, що у червні 2019 року звернувся до відповідача із заявою про внесення змін до вказаного актового запису щодо його національної належності з метою відновлення та збереження свого етнічного походження, реалізації своїх прав, зокрема щодо належності до німецького народу та отримання відповідних пільг, враховуючи, що у РФ рішенням суду було встановлено факт належності його матері ОСОБА_4 до національності «німкеня».

Однак, відповідач відмовив у задоволенні заяви з посиланням на те, що органи ДРАЦС відповідно до законодавства України не здійснюють внесення змін до актового запису громадян щодо етнічного походження.

Ухвалою судді від 11 вересня 2019 року було відмовлено позивачеві у відкритті провадження у справі у зв`язку з тим, що спір є публічно-правовим та підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 10 грудня 2019 року ухвала судді від 11 вересня 2019 року була скасована , матеріали справи повернуті до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою судді від 02 січня 2020 року позовна заява була залишена без руху для усунення недоліків.

Ухвалою судді від 21 січня 2020 року було відкрито провадження у справі, залучено сторони, постановлено розглядати справу у порядку загального позовного провадження, призначено розгляд справи у підготовчому судовому засіданні на 08 год. 40 хв. 18 лютого 2020 року.

04 лютого 2020 року до суду надійшов відзив відповідача на позов, в якому відповідач висловив незгоду з позовом з посиланням на неможливість встановлення у судовому порядку факту національної належності громадянина відповідно до Постанови ВП ВС від 29 травня 2019 року у справі за № 398/4017/18.

Ухвалою суду від 14 лютого 2020 року було відхилено заяву позивача про відвід головуючого у справі - судді Нестеренка С.Г.

Ухвалою суду від 18 лютого 2020 року було здійснено заміну відповідача його правонаступником, закрито підготовче провадження, призначено справу до розгляду.

У судове засідання позивач та представник відповідача не прибули, просили справу розглянути за їх відсутності, про що надали письмові заяви.

Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступне.

Позивач ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Скорбежево Вологодського району Вологодської області РФ (на дату народження - РРФСР у складі СРСР).

Позивач ОСОБА_1 11 жовтня 1991 року уклав шлюб з гр. ОСОБА_3 , яка взяла після реєстрації шлюбу у Кременчуцькому Палаці шлюбів прізвище чоловіка.

05 квітня 2019 року позивачеві було видано повторно ВЗАГС у м. Вологда та по Вологодському району Вологодської області РФ свідоцтво про народження, з якого постає, що батьками позивача вказані: - батько - ОСОБА_5 , росіянин; - мати - ОСОБА_4 , німкеня.

30 липня 2019 року Кременчуцький міський відділ ДРАЦС головного територіального управління юстиції у Полтавській області листом за № 1498/16.13-04-29 відмовив позивачеві у внесенні змін до актового запису про шлюб щодо зазначення належності позивача до національності «німець» з посиланням на відсутність законодавчого регулювання такого питання.

Згідно із частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Разом з тим актами цивільного стану є події та дії, які нерозривно пов`язані з фізичною особою і започатковують, змінюють, доповнюють або припиняють її можливість бути суб`єктом цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 49 Цивільного кодексу України; далі - ЦК України).

Актом цивільного стану є, зокрема, народження фізичної особи, встановлення її походження, набуття громадянства, вихід з громадянства та його втрата, досягнення відповідного віку, надання повної цивільної дієздатності, обмеження цивільної дієздатності, визнання особи недієздатною, шлюб, розірвання шлюбу, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, зміна імені, інвалідність, смерть тощо (частина друга статті 49 ЦК України).

Аналогічні за змістом приписи закріплені у статті 2 Закону України від 1 липня 2010 року № 2398-VI «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» (далі - Закон № 2398-VI).

Внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом ДРАЦС за наявності достатніх підстав. За наслідками перевірки зібраних документів орган ДРАЦС складає обґрунтований висновок про внесення змін до актового запису цивільного стану або про відмову в цьому. У разі відмови у внесенні змін до актового запису цивільного стану у висновку вказуються причини відмови та зазначається про можливість її оскарження в судовому порядку (частина перша статті 22 Закону № 2398-VI).

Наказом Міністерства юстиції України 12 січня 2011 року № 96/5 затверджено Правила внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання (далі - Правила), за змістом пунктів 1.1, 1.5 яких внесення змін до актових записів цивільного стану, які складено органами ДРАЦС України, проводиться за заявами громадян відділами ДРАЦС у випадках, передбачених чинним законодавством.

Підставами для внесення змін в актові записи цивільного стану є, зокрема, рішення суду про встановлення неправильності в актовому записі цивільного стану та рішення, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану; постанова адміністративного суду (підпункти 2.13.1, 2.13.2 пункту 2.13 Правил).

Таким чином, органи ДРАЦС за заявою громадян можуть вносити зміни до актових записів на підставі рішень суду, якими встановлено неправильність таких записів та зазначено про внесення до них конкретних змін.

Відповідно до частин першої та другої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

У частині першій статті 315 ЦПК України наведено перелік фактів, справи про встановлення яких розглядаються судом. Хоча за змістом частини другої цієї статті зазначений перелік не є вичерпним, проте у судовому порядку можуть бути встановлені тільки ті факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб (якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення).

Питання зміни національності громадянами України регулювалося Указом Президента України 31 грудня 1991 року № 24 «Про порядок зміни громадянами України національності» від, відповідно до якого національність могла бути змінена особами, які при досягненні 16-річного віку та одержанні паспорта прийняли національність одного з батьків та бажали змінити її відповідно до національності другого з батьків. Зміна національності провадилася відділом внутрішніх справ виконавчого комітету районної, міської, районної у місті ради народних депутатів за місцем проживання заявника. Зміна національності допускалася також і щодо осіб, які обрали національність до прийняття цього Указу. Вказаний Указ втратив чинність на підставі Указу Президента України від 27 січня 1999 року № 70/99.

Чинним законодавством України не передбачено зазначення в актових записах цивільного стану та свідоцтвах про ДРАЦС національності батьків дитини чи осіб, які вступають у шлюб. Тим самим забезпечується рівність усіх незалежно від національності чи етнічного походження, а також право особи вільно обирати та відновлювати національність, як це передбачено статтею 11 Закону України «Про національні меншини в Україні». Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається.

Згідно ст. 300 ЦК України особа має право на індивідуальність, на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Таке право підпадає під захист статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає, що кожна людина має право на повагу до її особистого і сімейного життя. Держава не може втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом та у випадках, необхідних у демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки.

Стаття 11 Конституції України передбачає, що держава сприяє як консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, так і розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності національних меншин в Україні.

Згідно зі статтею 3 Рамкової конвенції про захист національних меншин (ратифікована Законом України від 9 грудня 1997 року № 703/97-ВР) кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв`язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі.

Відмова від фіксації національності в офіційних документах, що посвідчують особу, та актових записах цивільного стану і відповідних свідоцтвах про ДРАЦС повністю відповідає статті 24 Конституції України, яка гарантує рівність громадян, зокрема, незалежно від етнічного походження, а також статті 11 Закону «Про національні меншини в Україні». Національна належність особи, таким чином, є актом її особистого самовизначення і жодним чином не впливає на публічно-правові відносини такої особи з державою. Фіксація факту національності особи в документі, що її посвідчує, чи в актових записах громадянського стану створила б перешкоду вільному обранню чи відновленню національності, оскільки поставила б таке обрання чи відновлення у залежність від рішення державного органу. Актами цивільного стану є події та дії, які нерозривно пов`язані з фізичною особою і започатковують, змінюють, доповнюють або припиняють її можливість бути суб`єктом цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 49 ЦК України) Актом цивільного стану є, зокрема, народження фізичної особи, встановлення її походження, набуття громадянства, вихід з громадянства та його втрата, досягнення відповідного віку, надання повної цивільної дієздатності, обмеження цивільної дієздатності, визнання особи недієздатною, шлюб, розірвання шлюбу, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, зміна імені, інвалідність, смерть тощо (частина друга статті 49 ЦК України).

Відповідно до роз`яснень Верховного Суду України, викладених в Аналізі судової практики розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, від 19 червня 2013 року зазначено, що не можуть бути встановлені в судовому порядку факти щодо належності до певної національності.

Аналогічна позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі за № 398/4017/18.

Таким чином, органи ДРАЦС за заявою громадян можуть вносити зміни до актових записів на підставі рішень суду, якими встановлено неправильність таких записів та зазначено про внесення до них конкретних змін.

Судом не встановлено неправильність записів в актових записах, зокрема в актовому записі про шлюб позивача, тому підстав для покладання на відповідача зобов`язання внести записи про національність позивача - відсутні.

Відповідно до п. 1.1. розділу І Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, які складено органами державної реєстрації актів цивільного стану України, проводиться районними, районними у містах, міськими (міст обласного значення), міськрайонними, міжрайонними відділами державної реєстрації актів цивільного стану головних територіальних управлінь юстиції (далі - відділи державної реєстрації актів цивільного стану) у випадках, передбачених чинним законодавством. У разі відмови у внесенні змін до актових записів цивільного стану у висновку відділу державної реєстрації актів цивільного стану вказуються причини відмови та зазначається про можливість оскарження його у судовому порядку.

Діяльність та повноваження відповідача чітко визначені законодавством України, відповідно до якого внесення змін до актового запису цивільного стану належить до його компетенції. Суд не може перебирати на себе функції суб`єкта владних повноважень та зобов`язати відповідача прийняти рішення на користь позивача.

Відмова органів реєстрації актів громадянського стану виправити або змінити запис, як дія суб`єкта владних повноважень, може бути оскаржена до суду у порядку адміністративного судочинства.

Також, суд вважає за необхідне зазначити, що в свідоцтві про народження позивача, наявна відмітка про національність його матері - «німкеня», а звідси позивач має реальну можливість довести своє етнічне німецьке походження з подальшим впорядкуванням документів для реалізації особистих прав, належності до німецького народу та отримання можливості користуватися окремими пільгами та гарантіями, передбаченими чинним законодавством Федеративної Республіки Німеччина для громадян республік колишнього СРСР, зокрема які стали у подальшому громадянами України, німецького походження.

Суд констатує, що однією із основоположних засад цивільного судочинства є його диспозитивність, яка, зокрема, полягає у розгляді судом справ виключно за зверненням особи, у межах заявлених нею вимог та на підставі поданих доказів.

Згідно зі статтями 12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо який у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію [про захист прав людини і основоположних свобод] та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтується. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

На підставі встановленого, суд дійшов висновку, що позов є необґрунтованим та безпідставним, а звідси таким, що не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 11, 24 Конституції України, ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», Правилами внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 12 січня 2011 року за № 96/5, ст. ст. 11-16, 49, 300 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 10-13, 18,19, 76-81, 83, 258, 264, 265, 273, 280-282, 283, 284, 289, 293, 315, 352, 354 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до Кременчуцького міського відділу ДРАЦС Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) про встановлення факту національної належності та покладення зобов`язання про внесення змін до актового запису про шлюб.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Кременчуцький міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми), місце знаходження: Полтавська область, м. Кременчук, вул. Першотравнева, буд. № 5.

Повний текст рішення виготовлено 17 березня 2020 року.

Рішення може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду через Автозаводський районний суд м. Кременчука протягом тридцяти діб з дня проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строків подання апеляційної скарги або розгляду справи Апеляційним судом, якщо рішення не скасовано.

Суддя: