Справа № 509/6060/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2020 року смт Овідіополь

Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Бочарова А.І.,

при секретарі Дорошко А.О.,

за участю: позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт.Овідіополь цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до

Овідіопольської селищної ради

про визнання права власності на житло за набувальною власністю,-

ВСТАНОВИВ:

29.12.2018 року ОСОБА_1 звернулась до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовом до Овідіопольської селищної ради про визнання права власності на житло за набувальною власністю, в обґрунтування якого зазначила, що в 2002 році їй, як працівнику органів міліції, надали приміщення № 1-2 ; 1-7 у будинку АДРЕСА_3 . Згодом її було зареєстровано за цією ж адресою з 26.08.2002 року.

Правоохоронні органи реформувалися, реорганізовувалися. В результаті будинок АДРЕСА_3 став безхазяйним майном.

Комунальні служби вимагали оплати послуг і за приміщення, оскільки комунікації не були роздільними. Про що свідчать оплата комунальних послуг: електропостачання з 29.08.2002 року та водопостачання з 2005 року по теперішній час.

Починаючи з 26 серпня 2002 року вона зареєстрована у будинку АДРЕСА_3 що підтверджується відміткою у паспорті про реєстрацію місця проживання.

У вищезазначених приміщеннях вона та сім`я проживали та вели спільне господарство разом, оплачували комунальні послуги, ремонтували приміщення та утримували його власним коштом.

На даний момент будинок у якому знаходяться квартири не перебуває на жодному балансі. Виникають питання і щодо комунальних послуг, ремонту електрообладнання, водогону. Без правовстановлюючих документів навіть питання внесення змін у реєстрацію у зв`язку з перейменуванням вулиці не можливо.

На даний момент права приватної власності на вказану квартиру у неї немає, тобто вона знаходиться у власності інших осіб, а отже є чужим нерухомим майном.

Вона добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується даним нерухомим майном з 2002 року, доглядає за приміщеннями та утримує їх, постійно робить поточний та капітальний ремонт.

Вона володіє вказаними приміщеннями відкрито, ніяких дій для приховування цього факту вона не здійснює, усі сусіди з нею знайомі та підтвердять факт її проживання.

Цей факт підтверджується копіями квитанцій про оплату комунальних платежів.

Варто зазначити, що під час життя у вказаних приміщеннях вона не одноразово проводила ремонт житла.

В листопаді 1990 року за заявою начальника ОВО Овідіопольського РОВД була проведена первинна інвентаризація будинку Б-Дністровського МЕТІ але не був виготовлений Технічний паспорт на будинок. Тобто була проведена інвентаризація майна, уточнені площі та конфігурація. Вищезгадані приміщення № 1-2 загальною площею - 21,6 кв.м. та № 1-7 загальною площею - 4,8 кв.м.

16.11.2018 року вона подала до Овідіопольської селищної ради заяву про приватизацію вищезгаданого нерухомого майна. Їй надали відповідь відмову № С-210-1047 від 06.12.2018 року.

Вважає, що нею вичерпано всі доступні заходи захисту її прав та законних інтересів.

З огляду на викладене з посиланням на ст.1 Першого протоколу (1952 р.) до Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифіковану Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97 - ВР, ч.4 ст.41, 124 Конституції України, ст.344 ЦК України, вона просить суд визнати за ОСОБА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 , право власності на приміщення № 1-2 загальною площею - 21,6 кв.м. та № 1-7 загальною площею - 4,8 кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_3 .

Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, письмовий відзив на позов не подавав.

Заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши надані суду письмові докази по справі, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. з наступних підстав.

Відповідно до ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно зі ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальиа давність), якщо інше не встановлено ЦК України.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Відповідно до вимог ч.4 ст.344 ЦК України право власності на нерухоме майно за набувальною давністю набувається за рішенням суду.

Відповідно п.13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду кримінальних та цивільних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року: «можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності».

Відповідно до роз`яснень, що містяться в листі № 24-150/0/4-13 від 28 січня 2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, зокрема зазначено, що для набуття права власності на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери перебігу строку набувальної давності недостатньо. Умови набувальної давності підтверджуються судовим рішенням. Давнішній володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права; припинення дії, яка порушує право.

Відповідно п.13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду кримінальних та цивільних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року: «відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади».

Як встановлено судом та підтверджується письмовими доказами по справі, в 2002 році ОСОБА_1 , як працівнику органів міліції, надали приміщення № 1-2 ; 1-7 у будинку АДРЕСА_3 .

Починаючи з 26 серпня 2002 року позивач зареєстрована у будинку АДРЕСА_3 що підтверджується відміткою у паспорті про реєстрацію місця проживання.

У вищезазначених приміщеннях позивач та сім`я проживали та вели спільне господарство разом, оплачували комунальні послуги, ремонтували приміщення та утримували його власним коштом.

На даний момент права приватної власності на вказану квартиру у позивача немає, тобто вона знаходиться у власності інших осіб, а отже є чужим нерухомим майном.

Вона добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується даним нерухомим майном з 2002 року, доглядає за приміщеннями та утримує їх, постійно робить поточний та капітальний ремонт.

Таким чином, оскільки позивачем належними та допустимими доказами доведені факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння вказаним майном понад 10 років, суд вважає наявними правові підстави для задоволення заявлених позовних вимог.

Керуючись ст.ст.12, 76, 81, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_2 , право власності на приміщення № 1-2 загальною площею - 21,6 кв.м. та № 1-7 загальною площею - 4,8 кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_3 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково в строки визначені ст.354 ЦПК України до Одеського апеляційного суду через Овідіопольський районний суд Одеської області.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 ч.1 Перехідних Положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а саме Овідіопольський районний суд Одеської області.

Повне рішення складено 27.02.2020 року.

Суддя А.І.Бочаров