Дата документу 18.03.2020 Справа № 320/1911/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 320/1911/19 Головуючий у 1 інстанції: Ковальова Ю.В.
Провадження № 22-ц/807/652/20 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Подліянової Г.С.

при секретарі: Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у особі представника Лисенка Сергія Дмитровича на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 15 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року Лисенко С.Д. , діючи в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що у січні 2017р. ОСОБА_1 та ОСОБА_3 під час ведення спільної підприємницької діяльності закупили торгівельне обладнання та лінолеум на загальну суму 8000 доларів США, та кожен з них вніс по 4000 доларів США. Вказаний товар був доставлений до магазину, який розташований за адресою: АДРЕСА_1. Через два місяця роботи магазину ОСОБА_3 вирішив його закрити, а товар та обладнання передали в магазин "Екватор" з відстрочкою платежу на 7 календарних місяців.

22 березня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , з одного боку, та ОСОБА_4 - з іншого, укладено договір, відповідно до якого на підставі видаткової накладної № ПП-000063 від 22.03.2017 ОСОБА_4 отримав лінолеум на загальну суму 175 076, 85 грн. з відстрочкою платежу, з щомісячними виплатами по 25 тис. грн. Відповідно до умов договору виплати починаються з 15.04.2017, розрахунок здійснюється в гривнях, сума за накладною № ПП-000063 не змінюється від курсу долара. У договорі зазначено, що він підписаний без примусу з боку будь-кого.

У зв`язку з тим, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не розрахувалися із нею за прода- ний товар, вона вимушена була звернутися до правоохоронних органів із заявою про вчи- нення кримінального правопорушення. Слідчим відділенням Мелітопольського ВП ГУНП в Запорізькій області розслідується кримінальне провадження № 0005174, ві-домості про яке за її заявою внесені в Єдиний реєстр досудових розслідувань 08.12.2017 за ст. 356 КК України.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просила суд стягнути в солідарному по-рядку з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 половину вартості переданого за договором това-ру у сумі 87 538, 42 грн., а також пеню за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання в сумі 30 578, 34 грн., інфляційні втрати в сумі 7 335,68 грн., 3 % річних в сумі 3 216,12 грн., а всього - 128 668,56 грн.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 15 листопада 2019 року у задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 у особі представника Лисенка С.Д. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість у зв`язку з неправильним встановленням судом обставин справи, порушенням судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідачі в судові засідання апеляційного суду не з`являлись.

ОСОБА_4 отримувались судові повістки, але правом на особисту участь у апеляційному розгляді справи він не скористався, відзиву на апеляційну скаргу не надав, свого представника до суду не направив.

ОСОБА_3 в ході слухання справи в суді першої інстанції отримував судові повістки, спрямовані йому на адресу місця реєстрації ( АДРЕСА_2 ), відомості про яку надані відділом реєстрації виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області, але жодного разу до суду не з`явився, відзиву на позов та жодної заяви по суті справи не подав ( а.с. 30, 25, 47).

В ході апеляційного розгляду ОСОБА_3 отримав апеляційну скаргу та ухвалу про відкриття апеляційного провадження на її підставі за вказаною вище адресою ( а.с. 116), та припинив отримувати поштову кореспонденція ( а.с. 129-130, 141-142). Відзиву на апеляційну скаргу не надав.

З матеріалів справи був встановлений мобільний телефон ОСОБА_3 , зазначений ним самим слідчому у кримінальному провадженні при допиті в якості свідка (копії протоколів наявні в матеріалах справи як письмові докази), на який були спрямовані смс-повідомлення про судові засідання апеляційного суду, які були доставлені ( а.с. 131,38, 150). Тому апеляційний суд вважав, що за таких обставин ОСОБА_3 було повідомлено про апеляційний розгляд справи.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 та її представника - адвоката Лисенка С.Д., які підтримали апеляційну скаргу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом в ході розгляду справи були проаналізовані надана позивачем копія договору купівлі-продажу, копія накладної та витребувані матеріали кримінального провадження, порушеного на підставі заяви ОСОБА_1 .

Суд вказував, що згідно копії договору купівлі-продажу між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , з одного боку, та ОСОБА_4 - з іншого, на підставі видаткової накладної № ПП-000063 від 22.03.2017 ОСОБА_4 отримав лінолеум на загальну суму 175 076, 85 грн. Оригінал вказаного договору в матеріалах справи відсутній. Текст копії договору не містить даних про те, кому будуть передаватися кошти; про нарахування неустойки та пені. Копія видаткової накладної № ПП-000063 не містить підпису особи, яка отримала зазначений в ній товар.

Суд наголошував на тому, що позивачем не надано доказів того, що їй належить товар, відносно якого йде мова у вказаному договорі купівлі-продажу.

Дослідивши матеріали кримінального провадження № 0005174, яке розслідується слідчим відділенням Мелітопольського ВП ГУНП в Запорізькій області з 08.12.2017р. за ст. 356 КК України, суд вважав, що пояснення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , допитаних в якості свідків в ході досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні, не свідчать про доведеність факту укладення договору купівлі-продажу між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , з одного боку, та ОСОБА_4 - з іншого, не підтверджують належність позивачу товару, зокрема, лінолеуму, відносно якого йде мова в позові.

Отже, суд відмовив в задоволенні позову ОСОБА_1 з підстав його недове-деності позивачем.

В апеляційній скарзі позивач не погоджується з висновком суду про недоведеність нею її позовних вимог, оскільки фактично ОСОБА_4 при допиті в якості свідка визнано факт укладення договору, копію якого нею додано в матеріали справи, а також отримання на його підставі лінолеуму від неї із ОСОБА_3 .

Перевіривши вказані доводи, колегія знаходить їх обґрунтовано на підставі наступного.

Відповідно до ст. 655 ЦК Україниза договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до ст. 691 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу,

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У відповідності до вимог ст. 523 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, відповідно до умов договору.

Згідно з вимогами ст.. 530 ЦК України, якщо у зобов`язаннві встановлено строк (термін) його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов`язання є його невиконання (ст. 610 ЦКУ).

Статтею 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що вони містять копію договору, відповідно до якого ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , з одного боку, продають лінолеум ОСОБА_4 згідно з накладною № ПП-000063 від 22.03.2017 на суму 175 076,85 тис. грн. з відстрочкою платежу та наступними виплатами щомісячно сумами по 25 тис. грн. Виплати починаються з 15.04.2017р. Розрахунок проводиться у гривні. Сума за накладною № ПП-000063 не змінюється і не залежить від курсу долара. Цей договір підписано без примусу з будь-якої із сторін ( а.с. 8).

Складовою частиною договору, виходячи з його змісту, є накладна № ПП-000063, у якій значиться в якості товару лінолеум різних марок та виробників, його метраж, вартість за кожним видом, та загальна вартість товару на суму 175 076,85 грн. ( а.с. 9).

Вартість проданого лінолеуму у накладній та в договорі збігається.

Дійсно, оригіналу цього договору матеріали справи не містять, як не містять його і матеріали кримінального провадження № 0005174, порушеного органом досудового розслідування на підставі заяви ОСОБА_1 , розслідування у якій триває до теперішнього часу, підозру не пред`явлено.

З пояснень ОСОБА_1 в ході апеляційного розгляду справи слідує, що шаблон договору виготовлено самим покупцем ОСОБА_4 , який після внесення в нього рукописних даних щодо сторін, дати підписання, найменування сторін у графі «підписи» та вчинення ними підписів, забрав собі оригінал та надав їй копію, тобто оригіналу договору у неї не було з дня його укладення.

В ході розгляду справи суду не було надано оригіналу вказаного договору навіть на його ухвалу про витребування доказів.

В матеріалах кримінального провадження № 0005174 також була наявна лише його копія, яка надана слідчим Парфентьєвою Ю.П. позивачу для долучення у справу на стадії апеляційного провадження.

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору; письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

У відповідності до ч. 6 ст. 95 ЦПК України, якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Між тим, суд безпідставно не вважав копію цього договору належним і допустимим доказом у справі, оскільки аналогічна копія договору мається у матеріалах кримінального провадження № 0005174, а визначений у договорі як покупець ОСОБА_4 в ході його допиту слідчим в якості свідка, якого попереджено про кримінальну відповідальність за ст. 384, 385 КК України, визнав, що такий договір укладав, підписував, товар згідно із зазначеною в договорі накладною отримав від продавців ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , а гроші фактично виплатив в обумовлені строки ОСОБА_3 .

При цьому, суд правильно виклав у змісті рішення покази ОСОБА_4 , надані на досудовому розслідуванні, на якому останній пояснив наступне: він є директором магазину «Екватор», здійснює продаж будівельних матеріалів. 22.03.2017 ним укладено договір з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про продаж лінолеуму на суму 175 076, 85 грн. з відстрочкою платежу та послідуючими виплатами щомісячно сумами по 25 тис. грн. Після укладення договору грошові кошти кожен місяць забирав ОСОБА_3 , про що свідчать його підписи на договорі. На теперішній час грошові кошти в сумі 175 076, 85 грн. виплачені ним повністю. На його питання ОСОБА_3 , яким чином він буде розраховувались із ОСОБА_1 , ОСОБА_3 відповів, що це його проблеми.

Тобто, у колегії не виникають сумніви у достовірності копії договору, яку додано до матеріалів справи позивачем, оскільки з матеріалів кримінального провадження здобуто аналогічну копію договору, здійснену з екземпляру відповідача, у якій додатково маються записи про сплату коштів на погашення вартості товару ОСОБА_3 .

Крім того, ці обставини підтверджуються письмовим доказом - протоколом допиту як свідка ОСОБА_4 , яким визнані ті обставини, на які в позові посилається ОСОБА_1 .

Сама ж ОСОБА_1 є у кримінальному провадженні потерпілою, та була допитана у цьому статусі в ході досудового розслідування - протокол долучено до матеріалів справи в ході апеляційного розгляду.

08 лютого 2018р., ще до звернення до суду з цим позовом, ОСОБА_1 у кримінальному провадженні надала пояснення щодо укладення договору між нею з ОСОБА_3 як продавцями та ОСОБА_4 як покупцем щодо продажу йому лінолеуму з відстрочкою платежу на 7 місяців, але всі кошти були забрані ОСОБА_3 .

Отже, пояснення про всі обставини, які зазначені в позові ОСОБА_1 , повністю збігаються з поясненнями ОСОБА_4 , та самою позивачкою у кримінальному провадженні.

Тому колегія вважає, що як укладення договору між сторонами на зазначених в ньому умовах, так і його виконання в частині передачі лінолеуму ОСОБА_4 є доведеним позивачем.

Що стосується сплати вартості лінолеуму продавцям з боку покупця, то колегія дійшла наступного.

Договір від 22.03.2017р. не містить порядку розрахунків, що встановив і суд першої інстанції.

Отриманий з матеріалів кримінального провадження екземпляр договору містить 7 записів про сплату по 25 000 грн., що загалом складає 175 000 грн., та якісь підписи без їх розшифрування (ПІБ). Але сам ОСОБА_4 підтвердив як свідок, що вони не належать ОСОБА_1 .

Отже, сам ОСОБА_4 фактично визнав, що грошові кошти позивачу за лінолеум згідно з вказаним договором він не сплачував.

Позивач у позовній заяві визначила в якості підстав для стягнення коштів з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 невиконання умов договору купівлі-продажу щодо неї як продавця товару. Тому за такими підставами може відповідати лише покупець, який не виконав свій обов`язок щодо неї як одного з продавців, оскільки ОСОБА_3 є таким же продавцем як і позивач, а тому не є відповідальним перед нею за сплату за товар.

Тому перед позивачем за такими підставами має відповідати саме ОСОБА_4 , який, знаючи, що товар йому продано двома продавцями, належної ОСОБА_1 частки їй не сплатив.

Та у цій справі ОСОБА_1 до ОСОБА_3 щодо безпідставного отримання належної їй частки коштів не позивалась.

Відтак, колегія вважає, що із заявлених підстав вимоги ОСОБА_1 є доведеними відносно відповідача ОСОБА_4 , який мав сплатити їй половину вартості лінолеуму у сумі 87 538,42 грн., оскільки іншого розподілу між продавцями його вартості договір від 22.03.2017р. не містить.

В цьому випадку ОСОБА_4 не позбавлений можливості у випадку доведення своїх вимог про повну сплату вартості лінолеуму ОСОБА_3 витребувати у останнього зайво сплачену суму, яку належало сплатити ОСОБА_1 .

Вбачається, що у договорі визначено, що сторони обумовили сплату вартості товару у сумі 175 000 грн. із розстрочкою на 7 місяців, при цьому щомісячні платежі по 25 000 грн. ОСОБА_4 має розпочати здійснювати з 15.04.2017р., а закінчити у жовтні.

Свій обов`язок щодо оплати половини вартості товару ОСОБА_4 відносно продавця ОСОБА_1 не виконав ані своєчасно, ані до теперішнього часу. Та жодного підтверджувального документу про ці обставини в матеріалах справи не існує.

З умов договору вбачається, що він не містить узгоджених положень щодо відповідальності за невиконання або несвоєчасне виконання покупцем обов`язку щодо сплати вартості товару.

Але позивач, крім стягнення половини вартості товару, просила стягнути пеню відповідно до положень ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», а також відповідно до вимог ст.. 625 ЦК України 3 % річних і інфляційні втрати.

Відповідно до вимог ст.. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за несвоєчасне виконання ним грошового зобов`язання і при простроченні виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора повинен сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постанові Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» № 14 від 17.12.2013р. зазначено: у п. 1.3. - з урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 ЦК України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу. З огляду на те, що згадану статтю 625 ЦК України вміщено в розділі 1 книги 5 цього Кодексу - "Загальні положення про зобов`язання", ця стаття застосовується до всіх грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов`язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов`язань.

Згідно з ч. 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 3Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання» розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Отже, виходячи із спірних правовідносин, наявності невиконаного грошового зобов`язання у ОСОБА_4 як покупця товару перед ОСОБА_1 в належній їй частці в сумі 87 538,42 грн., колегія вважає, що всі решта вимог позивача про стягнення пені, 3 % річних та інфляційних втрат є обґрунтованими.

Перевіривши розрахунки позивача в цій частині, колегія визнає їх правильними, при цьому відповідачами ці розрахунки не спростовувались.

Так, обчислення пені позивач здійснила з 15.11.2017р., тобто дати, до якої покупець мав виплатити їй належну частину вартості товару, і до 04.02.2019р., дня, що передував зверненню до суду з цим позовом. При цьому, колегія враховує, що заяв про застосування позовної давності відповідачі не подавали.

За цей період позивач врахувала розміри діючої ставки НБУ та правильно визначила її подвійний розмір, та вірно визначила розмір пені від простроченого грошового зобов`язання у сумі 87 538,42 грн. у сумі 30 578,34 грн.

За цей же період з 15.11.2017р. по 04.02.2019р. позивач обрахувала 3 % річних та суму інфляційних втрат, та її розрахунки колегія перевірила та визнала правильними. Тому до стягнення з відповідача ОСОБА_4 належить сума інфляційних втрат у розмірі 7 335,68 грн. та сума 3 % річних у розмірі 3 216,12 грн.

Зважаючи на все вищенаведене, колегія визнає апеляційну скаргу частково обґрунтованою, а тому у відповідності до вимог п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України скасовує оскаржуване рішення суду із прийняттям постанови про задоволення позову ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_4 .

Що стосується вимог до ОСОБА_3 , то з урахуванням заявлених підстав позову, він не може нести солідарний обов`язок з ОСОБА_4 , оскільки не є боржником перед ОСОБА_1 за договором, у якому він разом з останньою є продавцем. Тому відносно вимог до цього відповідача підлягають зміні лише правові підстави відмови в задоволенні позову, а саме, з недоведеності договірних відносин на необґрунтованість вимог за договором, заявлених продавцем до продавця.

Приймаючи нову постанову, колегія вирішує питання щодо розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України. Оскільки позов задоволено повністю до відповідача ОСОБА_4 , то саме ним мають бути відшкодовані судові витрати позивачу.

Так, ОСОБА_1 сплачено судовий збір за подання позову до суду в сумі 1286,70 та за подання апеляційної скарги 1929 грн., а всього - 3 215,70 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384,389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 15 листопада 2019 року у цій справі скасувати в частині відмови до відповідача ОСОБА_4 .

Позовні вимоги ОСОБА_1 до цього відповідача задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 .на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором купівлі-продажу від 22.03.2017р. в сумі 87 538 (вісімдесят сім тисяч п`ятсот тридцять вісім) гривень 42 копійки, пеню за несвоєчасну передачу грошових коштів за період з 15.11.2017р. по 04.02.2019р. в сумі 30 578 (тридцять тисяч п`ятсот сімдесят вісім) гривень 34 копійки, інфляційні втрати станом на 04.02.2019р. в сумі 7 335,68 грн., 3 % річних за період з 15.11.2017р. по 04.02.2019р. в сумі 3 216 (три тисячі двісті шістнадцять) гривень 12 копійок, а всього - 128 668 ( сто двадцять вісім тисяч шістсот шістдесят вісім) гривень 56 копійок.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 3 215 (три тисячі двісті п`ятнадцять) гривень 70

копійок.

З мінити рішення суду в частині правових підстав відмови в задоволенні позову до відповідача ОСОБА_3 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 23 березня 2020 року.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Гончар М.С.

Подліянова Г.С.