Дата документу 17.03.2020 Справа № 337/1819/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №337/1819/19 Головуючий у 1 інстанції: Салтан Л.Г.
Провадження № 22-ц/807/1143/20 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«17» березня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Волчанова І.М..,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на додаткове рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 16 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Куропятнікова Тетяна Михайлівна, про зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

В травні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Куропятнікова Т.М., про зобов`язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 05 липня 2017 року між нею та відповідачем був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Куропятніковою Т.М. за реєстровим №2606, відповідно до п. 1 якого позикодавець зобов`язаний передати позичальнику грошові кошти у розмірі 3 563 200 грн.

Станом на день подання позову кошти вона не отримала.

На підставі зазначеного просила зобов`язати ОСОБА_3 виконати п. 1 договору позики, посвідченого 05 липня 2017 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Куропятніковою Т.М. за реєстровим №2606, шляхом зобов`язання передати їй грошові кошти в розмірі 3 563 200 грн., стягнути з відповідача на її користь судові витрати.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 26 грудня 2019 року позов залишено без задоволення.

Додатковим рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 16 січня 2020 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 в рахунок відшкодування судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, 13175 гривень.

Не погоджуючись із зазначеним додатковим рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неналежне повідомлення про розгляд справи, безпідставну відмову в задоволенні її клопотання про відкладення розгляду питання про ухвалення додаткового рішення, просила скасувати додаткове рішення суду.

ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що позивач була повідомлена про проведення судового засідання 16 січня 2020 року, розмір витрат на правничу допомогу є співмірним зі складністю справи та наданими послугами, часом, витраченим на надання послуг, їх обсягом, значенням справи для відповідача, позивач не зверталась до суду із клопотанням про зменшення розміру витрат, не надала доказів не співмірності витрат.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції виходив з наявності підстав для стягнення з позивача на користь відповідача понесених витрат на правничу допомогу та оплату послуг поштового зв`язку.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду.

Матеріалами справи підтверджується, що при зверненні до суду першої інстанції з відзивом на позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 надав копії договору про надання правової допомоги адвокатом від 08 червня 2019 року, укладеного між ОСОБА_3 та адвокатом Стеценком А.В., ордеру про надання правничої (правової) допомоги від 09 червня 2019 року, свідоцтва ОСОБА_4 про право на заняття адвокатською діяльністю №413 від 04 червня 2008 року та попередній орієнтовний розрахунок суми судових витрат в розмірі 14 447 грн.(т. 1 а.с.26-30).

Відповідно до п. 3.1 договору про надання правової допомоги адвокатом від 08 червня 2019 року за надання послуг ОСОБА_3 зобов`язався сплатити адвокатові ОСОБА_4 гонорар в розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому адвокатом надаються послуги, за одну годину роботи адвоката (представництво в суді та інша правнича допомога, пов`язана зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, підготовку відзиву, збір доказів).

02 січня 2020 року ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 подав до суду першої інстанції заяву про ухвалення додаткового рішення, до якої долучив:

- акт приймання-передачі наданих послуг від 28 грудня 2019 року за договором про надання правової допомоги адвокатом від 08 червня 2019 року на суму 13 863,44 грн. (т. 1 а.с.215),

- копії квитанцій від 20 листопада 2019 року на загальну суму 13 100 грн. (т. 1 а.с. 216, 217),

- копії поштових накладних, описів вкладення та фіскальних чеків про направлення відзиву на позовну заяву на загальну суму 75 грн. (т. 1 а.с.218-220).

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу та витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані, зокрема: договір про надання правничої (правової) допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг, тощо); документи, що підтверджують оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням професійної правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження, тощо), а також документи на підтвердження надання адвокатом та отримання клієнтом професійної правничої допомоги (акт приймання-передачі), із детальним описом вчинених ним відповідних дій (не тільки щодо участі в судових засіданнях, а інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі, зокрема, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів тощо) Зазначені витрати позивача мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інші проти України" (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 28 листопада 2002 року у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

За приписами ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що згідно з наданими квитанціями відповідач поніс витрати на правничу допомогу в розмірі 13100 грн., зазначений вище розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним із складністю справи та наданих адвокатом послуг, часом, витраченим адвокатом на надання відповідних послуг, обсягом наданих адвокатом послуг, значенням справи для відповідача та процесуальною поведінкою представників позивача, за клопотанням яких неодноразово відкладався розгляд справи, а тому наявні підстави для стягнення з позивача на користь відповідача зазначеної суми.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в стягненні заборгованості відповідача перед адвокатом Стеценко А.В. за надані послуги в розмірі 763 грн. 44 коп., оскільки витрати у зазначеній суми ОСОБА_3 фактично ще не понесені.

Із клопотанням про зменшення розміру витрат на правничу допомогу ОСОБА_1 до суду першої інстанції не зверталась, відсутні такі доводи й в апеляційній скарзі.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 4 ст. 140 ЦПК України особа, яка надала доказ на вимогу суду, має право вимагати виплати грошової компенсації своїх витрат, пов`язаних із наданням такого доказу. Розмір грошової компенсації визначає суд на підставі поданих такою особою доказів здійснення відповідних витрат. Розмір витрат, пов`язаних з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження,забезпеченням доказів та вчиненням інших дій, пов`язаних з розглядом справи чи підготовкою до її розгляду, встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Граничний розмір компенсації витрат, пов`язаних з проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з ч. 4 ст. 178 ЦПК України копія відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи повинна бути надіслана (надана) одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду.

До відзиву додаються документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи (п. 2 ч. 5 ст. 178 ЦПК України).

Оскільки відповідачем були понесені витрати на оплату послуг поштового зв`язку за надсилання відзиву на позовну заяву та доданих до нього документів на адреси суду та учасників справи в сумі 75 грн. 00 коп., що підтверджується фіскальними чеками від 10.06.2019 року, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув вказану суму з позивача на користь відповідача.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо неналежного повідомлення про розгляд заяви та неотримання розрахунку судових витрат є неприйнятними з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що в судовому засіданні 26 грудня 2019 року представника ОСОБА_1 ОСОБА_5 була повідомлена про призначення проведення судового засіданні для вирішення питання про судові витрати на 09 січня 2020 року о 09 год. 30 хв.

10 січня 2020 року ОСОБА_1 була повідомлення про наступне судове засідання, призначене на 16 січня 2020 року о 15 год. 30 хв., шляхом направлення СМС-повідомлення (т. 1 а.с.226).

З клопотання представника ОСОБА_1 ОСОБА_5 про відкладення розгляду справи також вбачається, що представник була повідомлена про дату та час судового засідання (т. 1 а.с. 229).

За приписами ч.ч. 3,4 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

Згідно із ст.2 ЦПК України одним із завдань цивільного процесуального судочинства є своєчасність вирішення справ, оскільки від цього залежить ефективність захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Правосуддя має бути швидким. Тривала невиправдана затримка процесу практично рівнозначна відмові в правосудді. (Рішення Суду у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992 р., (Judgement of ECHR of 16 December 1992 De Geouffre de la Pradelle v. France // Series A N 253- В).

З цього приводу прецедентними є також рішення Європейського суду з прав людини у справах "Осман проти Сполученого королівства" від 28 жовтня 1998 року та "Креуз проти Польщі" від 19 червня 2001 року. У вказаних рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02 вересня 2010 року, "Смірнова проти України" від 08 листопада 2005 року, "Матіка проти Румунії" від 02 листопада 2006 року, "Літоселігіс Проти Греції" від 05 лютого 2004 року та інші).

Отже наслідки процесуальних зволікань, які можуть виникнути під час розгляду справи, незалежно від обставин їх виправданості, не повинні лягати тягарем на учасників справи або бути такими, що по інакшому вирішують питання, якщо згідно із законом воно мало б бути вирішено відповідним чином та у визначений для цього строк.

Зважаючи на вказане, з урахуванням встановленого ЦПК України строку розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення суду, практики Європейського суду з прав людини, в тому числі щодо розгляду справи у розумні строки, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо можливості розгляду заяви у відсутність сторін.

З долучених до заяви про ухвалення додаткового рішення суду та апеляційної скарги світлокопій поштової накладної, фіскального чеку та опису вкладення вбачається, що копія заяви про ухвалення додаткового рішення суду була направлена на адресу ОСОБА_1 02 січня 2020 року та не отримана позивачем ОСОБА_1 з незалежних від відповідача підстав.

Колегія суддів також приймає до уваги ту обставину, що статтею 270 ЦПК України не передбачено обов`язку заявника направити іншим учасникам справи заяву про ухвалення додаткового рішення суду з додатками, позивач та її представник не скористались своїм правом на ознайомлення з матеріалами справи.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Додаткове рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 16 січня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 19 березня 2020 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

І.В. Кочеткова