Справа № 467/322/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.02.2020 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого - судді Явіци І.В.

за участю секретаря судового засідання Андросової А.В.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Арбузинка цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Арбузинського районного нотаріального округу Миколаївської області Грицаєнко Людмила Михайлівна, ОСОБА_5 про встановлення факту прийняття спадщини та виключення із спадкової маси об`єкта нерухомого майна, -

ВСТАНОВИВ :

Вимоги позивача та доводи на їх обґрунтування

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в обгрунтування якого посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати - ОСОБА_6 , яка на день смерті була зареєстрована і фактично проживала в будинку АДРЕСА_1 .

За життя ОСОБА_7 склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Арбузинської державної нотаріальної контори Бойченком В.А. 11 квітня 2013 року, яким заповіла йому усе майно, яке належало їй на момент смерті.

Однак, після подання заяви про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Грицаєнко Л.М., позивачу стало відомо, що із заявою про прийняття спадщини після смерті матері також звернувся і його батько ОСОБА_4 , який претендує на половину спільного майна, набутого у період шлюбу із матір`ю.

Але до переліку такого майна належить і будинок АДРЕСА_1 .

Тому приводом звернення до суду із цим позовом, позивач вказує те, що цей будинок його матір успадкувала на підставі заповіту після смерті своєї свекрухи ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , а тому він є майном, що набуте матір`ю у спадщину.

При цьому, ОСОБА_6 була зареєстрована і постійно проживала у цьому будинку, а тому в силу ч.1 ст. 549 ЦК УРСР прийняла спадщину після смерті свекрухи ОСОБА_7 .

Незважаючи на те, що право власності на будинок АДРЕСА_1 було зареєстроване матір`ю лише ІНФОРМАЦІЯ_1 , він, на думку позивача, не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тобто його матері і батька, оскільки набутий його матір`ю в порядку спадкування за заповітом.

Тому успадкування відповідачем частини вказаного будинку, на думку позивача, порушить його права, як спадкоємця заповітом.

За таких обставин, позивач просив суд встановити факт прийняття спадщини його матір`ю ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , після смерті свекрухи ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , до складу якої входить житловий будинок АДРЕСА_1 , а також виключити його, як об`єкт нерухомості із спадкової маси.

Процесуальні дії у справі

Підготовче провадження за цими вимогами було відкрите ухвалою судді Арбузинського районного суду Миколаївської області від 03 квітня 2019 року.

Ухвалою від 30 травня 2019 року було витребувано докази, а ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 27 червня 2019 року підготовче провадження було закрите і справу призначено до судового розгляду по суті.

Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 11 липня 2019 року також витребувано докази, а ухвалою цього ж суду від 07 серпня 2019 року до участі у справі залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_5 .

Позиція учасників справи та їхнє вступне слово

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала повністю з підстав, що викладені у позовній заяві, просила його задовольнити та пояснила суду, що згідно із записами у погосподарській книзі ОСОБА_7 була власником будинку АДРЕСА_1 .

За життя вона склала заповіт, яким заповіла належне їй майно невістці ОСОБА_6 , яка доводиться позивачу матір`ю.

При цьому, ОСОБА_6 була зареєстрована та постійно проживала у спірному будинку, а тому фактично прийняла спадщину після смерті свекрухи.

Таким чином, спірний будинок не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому він не входить до складу спадщини, яка відкрилась після смерті матері позивача і не може бути успадкований його батьком відповідачем у справі.

При цьому, у реєстраційній справі щодо оформлення права власності на спірний будинок не зазначено підстави набуття права власності на нього останньою, а тому будинок є набутим ОСОБА_6 у спадок і не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив повністю та пояснив суду, що у цій справі відсутні докази того, що матір позивача ОСОБА_6 фактично прийняла спадщину після смерті своєї свекрухи у порядку ст.549 ЦК УРСР, оскільки не доведено, що вона вступила в управління майном.

При цьому, право власності на спірний будинок матір позивача зареєструвала у 2018 році, перебуваючи у шлюбі з його батьком відповідачем у справі, у той час, як право власності на об`єкт нерухомого майна виникає з моменту його державної реєстрації.

До того ж, право власності ОСОБА_6 набуте на підставі запису у погосподарській книзі, а не на підставі заповіту, а тому фактично, на думку представника відповідача, позивач намагається змінити правову підставу набуття права власності на будинок його матір`ю, у той час, як його батько має обов`язкову частку у спадщині, яка відкрилась після її смерті.

З цих підстав представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити.

Інші учасники справи, як то, позивач, відповідач та треті особи без самостійних вимог на предмет спору в судове засідання не з`явились, про його дату, час і місце повідомлялись належно, причин свого неприбуття не вказували, будь яких заяв чи то клопотань до суду не направляли.

Однак, з огляду на приписи ст. 223 ЦПК України, суд вважав за можливе, за умови належного повідомлення цих учасників справи про дату, час і місце судового засідання, розглянути справу за їх відсутності.

Установлені фактичні обставини справи і зміст правовідносин з посиланням на докази, у тому числі й на докази, що відхилені судом та мотиви їх відхилення, а також оцінка аргументів, наведених учасникам справи

У свою чергу, суд, заслухавши вступне слово учасників справи, дослідивши надані йому докази, оцінивши їх з точки зору належності і допустимості, а також достовірності і достатності, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні доказів, керуючись законом, при цьому, виходив із такого.

Зокрема, суд установив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_6 ( а.с. 7).

За життя ОСОБА_6 склала заповіт, посвідчений 11 квітня 2013 року державним нотаріусом Арбузинської державної нотаріальної контори Миколаївської області Бойченком В.А., відповідно до якого заповіла позивачу, середі іншого, й житловий будинок АДРЕСА_1 .

Згідно із даними погосподарської книги № 6 за 1986 1990 роки вказаним будинком володіла (була головою домогосподарства) ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 і доводиться свекрухою ОСОБА_6 ( а.с. 135-137).

Тому, щодо документів, які засвідчують право власності ОСОБА_8 на спірний будинок, суд враховував таке.

Зокрема, погосподарські книги являються особливою формою статистичного обліку що здійснюється в Україні з 1979 року.

На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції).

Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

А тому суд відхиляє доводи представника відповідача про відсутність документів, які б підтверджували право власності ОСОБА_7 на спірний будинок, оскільки остання була його власником на підставі запису у погосподарській книзі, належно засвідчений витяг із якої досліджено судом ( а.с.136 137).

За життя ОСОБА_7 склала заповіт, посвідчений 28 червня 1985 року секретарем Благодатненської ради Арбузинського району Миколаївської області Кочурою Л.А. і зареєстрований за № 55 ( а.с. 9), яким належний їй житловий будинок, що знаходиться в с. Благодатне, заповіла своїй невістці ОСОБА_6 .

Проте, ОСОБА_6 оформила своє право власності на спірний будинок 27 грудня 2017 року, про що у матеріалах справи є рішення державного реєстратора Благодатненської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області про державну реєстрацію прав та обтяжень ( а.с. 124).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27 грудня 2017 року, підставою виникнення права власності у ОСОБА_6 на будинок АДРЕСА_1 , є виписка із погосподарської книги.

Так, згідно із витягу з по господарської книги № 4 за 2001 2015 роки та № 2 за 2016 2020 року Благодатненської сільської ради Арбузинсього району Миколаївської області спірний будинок належав ОСОБА_6 ( а.с. 118).

Згідно ч.1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: 1) укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката; 2) свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 3) свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 4) виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів; 5) свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката; 6) свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката; 7) рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийнятого власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном; 8) державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року; 9) судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно; 10) ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди; 11) заповіту, яким установлено сервітут на нерухоме майно; 12) рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об`єкта нерухомого майна релігійній організації; 13) рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об`єкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність; 13-1) договору, яким встановлюється довірча власність на нерухоме майно, та акта приймання-передачі нерухомого майна, яке є об`єктом довірчої власності; 14) інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч.1 ст. 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, і щодо зазначених об`єктів нерухомості раніше не проводилася державна реєстрація прав власності, подаються: 1) виписка із погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою та 2) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об`єктом, крім випадку, коли таке речове право зареєстровано в Державному реєстрі прав.

Таким чином, закон визначає, серед іншого, дві самостійні підстави реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна - свідоцтво про право на спадщину, видане нотаріусом, або ж виписка із погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений - сільським головою.

Водночас, згідно із ч.1,2 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

А як вказував суд вище, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

Однак, у даному випадку, ОСОБА_6 за життя скористалась правом зареєструвати своє право власності на спірний будинок саме на підставі виписки із погосподарської книги, а не на підставі заповіту.

А тому слід констатувати, що право власності у ОСОБА_6 на будинок АДРЕСА_1 виникло на підставі запису в погосподарській книзі, а не на підставі заповіту ОСОБА_7 .

Як наслідок вищевикладеного, доводи представника позивача про те, що право власності його матері на спірний будинок виникло на підставі заповіту, слід відхилити.

Стосовно вимоги позивача про встановлення факту прийняття спадщини його матір`ю після смерті її свекрухи ОСОБА_7 у порядку ст. 549 ЦК УРСР, то слід вказати на таке.

Як установлено судом, ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини. У разі, коли спадщина, яка відкрилась до набуття чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Згідно ст.524 ЦК УРСР в редакції 1963 року (чинного на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що спадкування здійснюється за законом і за заповітом.

За правилами ст.ст.548,549 ЦК УРСР в редакції 1963 року для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв, не допускається прийняття спадщини під умовою або застереженням, прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини та зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Згідно п. 124 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції Україниської РСР 31 жовтня 1975 року № 45/5, яка була чинною на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_7 , свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які фактично вступили в

управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в

державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст.549

Цивільного кодексу УРСР).

Доказом вступу в управління чи володіння майном можуть бути:

довідка управління будинками, правління житлово-будівельного

кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради депутатів трудящих

про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця

проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взяте майно

спадкодавця; довідка фінансового органу, органу держстраху чи

іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини

сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому

окладному страхуванню або збори; квитанція про сплату податку,

платежу, збору; копія рішення суду, яке вступило в законну силу,

про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис в

паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те,

що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку в

період шести місяців після дня смерті спадкодавця, та інші

документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи

володіння спадковим майном.

Доказом же вступу в управління чи володіння спадковим майном

може служити наявність у спадкоємців ощадної книжки, квитанції про

здані в ломбард речі, технічного паспорту на автомобіль чи

мотоцикл або свідоцтва на моточовен та інших документів, виданих

відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користуватися

яким можливо лише після належного оформлення прав на нього. Ці

документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному

випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з

боку інших спадкоємців.

У даному випадку, на підтвердження того, що матір позивача ОСОБА_6 фактично вступила в управління та володіння спадковим майном після смерті ОСОБА_7 позивач надав довідку Благодатненської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області № 555 від 27 серпня 2018 року, відповідно до якої ОСОБА_6 дійсно була зареєстрована і та постійно проживала по АДРЕСА_1 і на день смерті з нею проживав її чоловік ОСОБА_4

Будь- яких інших доказів на підтвердження доводів про вступ ОСОБА_6 у фактичне володіння майном після смерті свекрухи позивач та його представник не надали, ураховуючи ще й те, що ОСОБА_6 08 квітня 1992 року купила житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_1 ( а.с. 88-89).

Проте, відомостей про те, який саме будинок ОСОБА_7 заповіла невістці та у володіння яким саме майном вступила її невістка ОСОБА_9 матеріали справи не місять.

Так, заповіт ОСОБА_7 не містить у собі адреси будинку, який вона заповіла невістці, а лише вказівку на те, що він знаходиться в с. Благодатне.

Відповідно, твердження про те, що матір позивача ОСОБА_6 вступила у фактичне володіння саме будинком АДРЕСА_1 ґрунтується на припущенні, у той час, як це суперечить нормі ч.6 ст. 81 ЦПК України.

При цьому, слід вказати, що матеріали справи дійсно містять докази того, що спірний будинок належав ОСОБА_7 , однак, те, що вона заповіла саме його достовірно установити не є можливим, оскільки не виключається, що вона могла мати на праві власності й інше житло.

Судового ж рішення або відповідних заяв спадкоємців про тлумачення заповіту ОСОБА_7 щодо того, який саме будинок остання заповіла, суд у своєму розпорядженні не мав.

Враховуючи вищевикладене, доводи про те, що ОСОБА_7 заповіла ОСОБА_6 саме спірний будинок, а остання вступила у володіння чи управління цим майном не доведені «поза розумним сумнівом».

Як наслідок, позивач та його представник не довели, що встановлення факту прийняття ОСОБА_6 спадщини після смерті ОСОБА_7 з метою успадкувати спірний будинок буде мати для позивача якісь правові наслідки.

Інакше кажучи, яким чином встановлення цього факту буде сприяти реалізації спадкових прав позивача, не зрозуміло.

Все вищевказане дає підстави відхилити доводи позивача і його представника про те, його мати позивача ОСОБА_6 набула спірний будинок у порядку спадкування.

Відповідно, вимога позивача про встановлення факту прийняття ОСОБА_6 спадщини після смерті ОСОБА_7 , до складу якої входив спірний будинок, не підлягає до задоволення, оскільки не доведено, що цей факт матиме правові наслідки для позивача за обставин, що установлені судом.

Вимога про виключення спірного будинку із спадкової маси є похідною від вимоги про встановлення факту, а тому також не може бути задоволена.

Крім того, слід звернути увагу, що відповідач ОСОБА_4 має обов`язкову частку у спадщині, яка відкрилась після смерті його дружини ОСОБА_6 , а тому виключення спірного будинку із спадкової маси призведе до порушення його спадкових прав.

І яким чином тоді його успадкує сам позивач також незрозуміло.

Тому у світлі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позивач не довів порушення свого права, а тому воно не підлягає захисту у спосіб, що ним запропонований.

Відповідно, у задоволенні позову належить відмовити повністю.

Щодо розподілу судових витрат

За правилами ч.1 ст. 141 ЦПК України, спалчена позивачем сума судового збору у розмірі 536,80 грн. не підлягає стягненню з відповідача.

А тому, з цих мотивів, керуючись ст.ст. 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Арбузинського районного нотаріального округу Миколаївської області Грицаєнко Людмила Михайлівна, ОСОБА_5 про встановлення факту прийняття спадщини та виключення із спадкової маси об`єкта нерухомого майна - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене учасниками справи, а також особами, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду через Арбузинський районний суд Миколаївської області протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.В. Явіца