"02" грудня 2020 р.
Справа № 642/1286/19
Провадження № 2-о/642/245/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2020 року Ленінський районний суд м.Харкова у складі

головуючого судді - Проценко Л.Г.,

за участю секретарів - Канаєвої К.М., Сухорукова І.М.,

заявника ОСОБА_1 ,

заінтересованої особи ОСОБА_2 ,

представника заінтересованої особи Дьоміної М.В.,

розглянувши у закритому судовому засіданні у залі суду в м.Харковізаяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису,-

ВСТАНОВИВ:

22.02.2019р. до суду з заявою про видачу обмежувального припису звернулася ОСОБА_1 , просила видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 на строк шість місяців, яким визначити останьому наступні тимчасові обмеження відносно ОСОБА_1 , а саме:1) заборонити наближення на 100 метрів: до місця фактичного проживання: АДРЕСА_1 , до місця реєстрації - АДРЕСА_2 , до місця роботи - м.Харків, пр-т Науки, буд.5; 2) заборонити вести листування, телефонні розмови з ОСОБА_1 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

При цьому заявник посилалась на те, що є фахівцем в галузі права, адвокатом і працює на посаді юриста у ТОВ «Інком ЮРЕК». З ОСОБА_2 вона знайома з грудня 2015 року, оскільки раніше той був клієнтом компанії, в якій вона працює. Протягом усього часу з ОСОБА_2 у неї були робочі, ділові стосунки. ОСОБА_2 періодично користувався послугами у сфері права, які йому надавала компанія ТОВ «Інком ЮРЕК», а за більшістю замовлень заявник була безпосереднім виконавцем. Через деякий час співробітництва, ОСОБА_2 почав дозволяти собі застосування в адресу заявника «секстистських» висловлювань, на кштальк, «маленька звірушка», «цілую», «хочеться маленьку звірушку..» тощо.

ОСОБА_2 неодноразово повідомляв, що хоче «викрасти» та забрати до себе заявницю. З часом ОСОБА_2 почав телефонувати заявниці не лише в робочий час, але й пізно ввечері, коли вона була уже вдома з родиною, що безперечно дратувало чоловіка, з яким вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах. Одного разу ОСОБА_2 чекав на неї біля роботи близько 00 години ночі, що викликало у неї занепокоєння. В подальшому, ОСОБА_2 супроводив її додому і деякий час розмовляв з нею на вулиці, запропонував навіть отримувати гроші від нього за кожен день спілкування, що здивувало та образило її як жінку. ОСОБА_2 запропонував заявнику звільнитися з ТОВ «Інком ЮРЕК», де вона працювала і перейти працювати до нього. При цьому висловлювання ОСОБА_2 мали прихований підтекст «він буде про неї піклуватися, як ніхто не піклувався», і що «з ним їй буде добре, він буде її берегти,оскільки розуміє як вона йому дісталась», також зазначав, що вона все одно не буде працювати у компанії. Апогеєм історії стало 17 лютого 2019 р., коли ОСОБА_2 у вихідний день прийшов до офісу компанії та напав на її керівника, почав йому погрожувати, штовхати в обличчя та тулуб, лаятися на його адресу та адресу компанії, і усіма способами намагався розпочати бійку. Враховуючи події, що відбулися 17 лютого 2019 року вона очікує на хвилю агресії та рішучих дій з боку ОСОБА_2 , оскільки той обіцяв, що не зупиниться на цьому.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 28 лютого 2019р. в задоволенні заяви ОСОБА_1 , зацікавлена особа ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису відмовлено в повному обсязі.

Постановою судової палати з розгляду цивільних справ Харківського апеляційного суду від 15 травня 2019р. апеляційна скарга ОСОБА_1 залишена без задоволення. Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 28 лютого 2019р. залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 07 жовтня 2020р. касаційна скарга ОСОБА_1 задоволена частково. Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 28 лютого 2019р. та Постанову Харківського апеляційного суду від 15 травня 2019р. скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Як вбачається з Постанови Верховного суду від 07 жовтня 2020р. суд першої інстанції протокольними ухвалами відмовив у задоволенні вимог заявниці про розгляд справи у закритому судовому засіданні, не оцінив підстав для закриття судового засідання повністю або в частині для реалізації заявником процесуальних прав, на які вказувала заявниця, зокрема, для допиту свідка. Апеляційний суд ухвалою від 14 травня 2019р. заяву ОСОБА_1 про закритий розгляд справи задовольнив, проте відмовляючи у задоволенні клопотання про виклик свідка, не звернув уваги на доводи заявниці, що свідок ОСОБА_3 у суді першої інстанції відмовився від участі у справі саме у зв`язку з відмовою у задоволенні клопотання про розгляд справи у закритому судовому засіданні. Суди не зважили на особливості розгляду справ зазначеної категорії, метою якої є дієвий, ефективний та невідкладний захист особи в разі вчинення насильства, недопущення повторних випадків насильства; уважне та гуманне ставлення до осіб які заявили про факт (факти) насильства за ознакою статі, не надали належної оцінки відповідно до Закону доводам заявниці щодо наявності ризиків вчинення насильства щодо неї. Суди не врахували, що відповідні діяння можуть виражатися у формі психологічного або економічного впливу, словесно (погрози залякування, непристойні зауваження).

Для усунення зазначеної неповноти, ухвалою суду від 23 жовтня 2020р. заяву ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису призначено до розгляду у закритому судовому засіданні.

У судовому засіданні заявницязаяву підтримала в повному обсязі, зазначила, що спілкувалася на протязі п`яти років з ОСОБА_2 , який користувався послугами юридичної компанії, де вона працювала і виконавцем юридичних послуг була вона. Від ОСОБА_2 в подальшому стали поступати висловлювання в її адресу, що він хоче «маленьку звірушку», а також її викрасти, або «цілую в обидва вушка». Крім того, ОСОБА_2 зазначав, що з ним їй буде гарно. Вона не знає, як трактувати ці фрази, але зазначення про поцілунки в ушка для неї були неприємними. Про своє незадоволення вона ОСОБА_2 не зазначала, своєму керівництву про таку поведінку ОСОБА_2 також не повідомляла, в зв`язку з службовою субординацією, оскільки займалася на той час своєю кар`єрою. Вона відносилась до висловлювань толерантно, оскільки не могла нічого негативного зазначити про клієнта, який користувався послугами компанії. В січні 2019 року ОСОБА_2 запропонував їй звільнитися та перейти працювати до нього, на що вона відповіла, що це є неетичним. В один з днів січня 2019 року вона затрималася на роботі до 24.00 години, і коли виходила з офісу, побачила на вулиці ОСОБА_2 та була здивована. При цьому, телефонуючи ОСОБА_2 , вона не думала, що той може приїхати до неї до офісу. ОСОБА_2 супроводив її додому, та умовляв перейти до нього на роботу, а також пропонував гроші за спілкування. В подальшому ОСОБА_2 неодноразово дзвонив їй, і її цивільний чоловікбув цим незадоволений. Крім того, 17.02.2019р. у вихідний день ОСОБА_2 прийшов до їх офісу та накинувся на її колегу, спричинивши йому легкі тілесні ушкодження, і з приводу цього на даний час розглядається кримінальне провадження у Дзержинському райсуді м.Харкова. 17.02.2019р. у неї не було можливості викликати поліцію, оскільки вона була у стресовому стані, також вона не могла вийти з офісу, оскільки не могла залишити ОСОБА_3 . Вона подала заяву в поліцію, а на наступний день, коли її не було на роботі ОСОБА_2 знов прийшов до них до офісу, де погрожував. Після того, ОСОБА_2 зустрів її після роботи біля метро, зазначаючи, що вона може позбутися адвокатського свідоцтва. При цьому вона з приводу погроз ОСОБА_2 до правоохоронних органів не зверталася. На засіданні щодо припису в Харківському апеляційному суді ОСОБА_2 не заперечував, що називав її звірушкою, оскільки він є біологом, та вказував, що знаходився біля її роботи, оскільки поряд був магазин. В лютому 2020 року, до того, як вона давала покази в Дзержинському райсуді м.Харкова, вона бачила ОСОБА_2 біля свого будинку по АДРЕСА_3 , який до неї не підходив, але, дивлячись на неї, посміхався. Вона бачить погрозу для себе, яка не проявляється у фізичному насиллі, а є психологічним насиллям щодо неї. З лютого 2020 року по час розгляду справи, вона не спілкується з ОСОБА_2 ні по телефону, ні у соціальних мережах чи месенджерах, ні вербально.

Заінтересована особа ОСОБА_2 проти задоволення заяви заперечував та зазначив, що в кінці 2018 року він обслуговувався у юридичній компанії, де працює заявниця ОСОБА_1 і яка надавала йому юридичну допомогу. Наприкінці 2018 року у нього виник конфлікт з керівництвом компанії в зв`язку з подорожчанням послуг компанії в два рази. В компанії за 4 роки він отримував юридичні послуги лише від ОСОБА_1 , і після повідомлення щодо подорожчання оплати повідомив, що згоден на почасову оплату послуг, які буде здійснювати ОСОБА_1 . Однак керівник компанії ОСОБА_3 зазначив йому, що він не буде спілкуватися з ОСОБА_1 , а спілкування буде лише з менеджерами компанії. ОСОБА_1 у 2018 році допомогла йому у вирішенні питань в судах з приводу охорони лісу, боротьби з браконьєрством та наркоманією, а тому він, будучи задоволений результатами роботи, на емоціях зазначав про неї, що хоче «обійняти маленьку звірушку», на що вона позитивно реагувала і не сприймала його фрази як образу. Він пропонував ОСОБА_1 роботу у нього, оскільки та збиралася звільнятися. В подальшому, в Новий рік 2019р. на Різдво, ОСОБА_1 запропонувала узгодити умови роботи у нього, але він наполягав, щоб узгодження проходило з її родиною. Він був у ОСОБА_1 вдома, і її чоловік, який є військовим, був присутнім при обговореннях зазначеного питання. Він зазначав, що ОСОБА_1 може працювати адвокатом, та у неї буде чіткий графік роботи і заробітна платня не менше 15000 грн. В подальшому ОСОБА_1 вказала, що її керівник про її звільнення нічого не зазначив, і вона це може вирішити сама. Однак, з боку ОСОБА_1 будь-яких пропозицій не надійшло. Після цього він щодо працевлаштування до ОСОБА_1 не звертався. 17.02.2019р. до нього зателефонував ОСОБА_3 , який повідомив, що ОСОБА_1 знаходиться поряд і погрожуючи вимагав, щоб він більше не спілкувався з ОСОБА_1 та не переманював її до себе. Після п`ятого телефонного дзвінка ОСОБА_3 , він приїхав до їх компанії, де сталася сварка з ОСОБА_3 , який його провокував на бійку. Ніяких насильницьких дій ні до кого він не застосовував, тілесних ушкоджень будь кому не спричиняв, нікого не ображав і не погрожував, однак ОСОБА_3 викликав поліцію. Він лише пропонував ОСОБА_1 кращі трудові умови. Відносини з нею будувалися лише як з адвокатом, яка знає всі тонкощі його справ, і оплата їй буде здійснюватися лише за адвокатськудіяльність. Він ніколи не підкараулював ОСОБА_1 допізна під її офісом. Він мешкає у центрі міста, і ходить пішки на відстань до 10 кілометрів. А тому, коли одного разу йшов пізно по центру міста, зателефонував ОСОБА_1 , яка зазначила що ще працює, і він її зачекав біля офісу та проводив додому, бо вже було пізно, і ОСОБА_1 не була проти цього. При цьому він до ОСОБА_1 будь яким чином не чіплявся. Він готовий вибачитися у разі, якщо заявниця побачила у спілкуванні з ним інший, неприємний для себе підтекст. Усі телефонні дзвінки носили суто робочий характер і він телефонував після робочого часу тільки за домовленістю з ОСОБА_1 . Їх робочі відносини закінчилися, коли ОСОБА_1 , зазначила, що її не цікавить робота у нього. Під висловлюванням, що з ним буде гарно, він мав на увазі сприятливий режим у себе на роботі та вигідну оплату праці. З 03.02.2020 року по даний час він не спілкувався з заявницею. 20.02.2019р. він приходив до офісу юридичної компанії, де не було ані заявниці, ані її керівника. В цей день він попрощався з працівниками і зазначив, що не буде в них обслуговуватися в зв`язку з конфліктом з їх керівником. Біля метро він не погрожував ОСОБА_1 . Він дійсно проводжав ОСОБА_1 додому і там з ОСОБА_1 і її чоловіком спілкувався щодо умов роботи. Щодо висловлювань «звірушка» та «поцілунки у вушка» це є метафорами.

Представник заінтересованої особи ОСОБА_4 проти задоволення заяви заперечувала, зазначила, шо в матеріалах справи є скріншоти з «Вайберу» якими спростовуються доводи заявниці. Навпаки ОСОБА_1 на підтвердження заяви надано лише скріншот переписки датований 01.05.2018р. Також заявником надана переписка з ОСОБА_3 датована жовтнем 2019р. щодо подій в лютому 2019р., що є явною підтасовкою фактів. ОСОБА_1 на протязі трьох років влаштовувало таке спілкування, заявниця дозволяла себе так називати, а конфлікт зводився до трудових відносин, оскільки ОСОБА_3 не сподобалася пропозиція ОСОБА_2 про звільнення ОСОБА_1 . В відео та аудіо файлах, що були досліджені в судовому засіданні чітко просліджується домінуючий вплив ОСОБА_3 на ОСОБА_1 і заява до суду ОСОБА_1 написана під тиском ОСОБА_5 ОСОБА_2 телефонував ОСОБА_1 виключно у час, який призначала сама заявниця. В його висловлюваннях не було жодної загрози, а конфлікт 17.02.2019р. з керівником ОСОБА_3 , в діях якого є чітка провокація, і про що знала ОСОБА_1 , став приводом для написання заяви до поліції. Жодних доказів психологічного тиску на заявницю не надано. Щодо доводів заявниці про необхідність проведення судових засідань в закритому режимі, то жодних обставин, які б вказували на інтимні подробиці чи особисте життя не оголошувалося. Висловлювання заявниці про те, що вона боїться не підтверджена жодною фізичною або психологічною погрозою чи іншими доказами, якими ОСОБА_1 повинна обґрунтовувати свою позицію відповідно до ЦПК України. ОСОБА_6 з лютого 2020р. по цей час жодним чином не спілкується з ОСОБА_1 і в чому сенс обмежувального заходу на які наполягає заявниця не зрозуміло.

Свідок ОСОБА_3 , зазначив що працює юристом разом з ОСОБА_1 в юридичній компанії і не є її керівником. Юридична компанія обслуговувала ОСОБА_2 і ОСОБА_1 йому розповідала, що ОСОБА_2 дозволяє собі образливі висловлювання на її адресу: «звірушка», «цілую звірушку». Одного разу ОСОБА_2 чекав ОСОБА_1 до опівночі біля офісу. ОСОБА_2 бажав забрати ОСОБА_1 з компанії до себе, а також пропонував їй спілкування за гроші поза роботою, зазначаючи, що все одно в компанії вона працювати не буде. ОСОБА_1 зазначала ОСОБА_2 , що така поведінка з його боку неетична. ОСОБА_1 17.02.2019р. в черговий раз поскаржилася йому на поведінку ОСОБА_2 , і він зателефонував останньомута вимагав припинити чіпляння до неї. Після його дзвінків ОСОБА_6 з`явився до їх офісу де в них стався конфлікт, в результаті чого керівництво звернулося до поліції і було відкрито кримінальне провадження, а компанія відмовилася надавати ОСОБА_2 юридичні послуги ОСОБА_1 йому розповідала, що ОСОБА_6 зустрів її біля метро та погрожував позбавленням адвокатського свідоцтва усіма можливими способами. Також, ОСОБА_1 повідомила, що вранці, по дорозі на роботу вона бачила біля свого під`їзду ОСОБА_2 , який її не чіпав, але посміхався. Він вважає ОСОБА_7 небезпечною людиною, яка може завдати фізичної шкоди ОСОБА_1 . На даний час в Дзержинському райсуді розглядається кримінальне провадження за ст.125 КК України щодо ОСОБА_2 , де він є потерпілим, за наслідками сварки, що відбулася в їх офісі. Про спілкування ОСОБА_1 та ОСОБА_7 після лютого 2020 року йому не відомо. Про всі зустрічі та факти спілкування ОСОБА_1 та ОСОБА_7 він знає лише зі слів ОСОБА_1 . Його особисте ставлення до ОСОБА_2 є негативним.

Суд, вислухавши заявницю, заінтересовану особу та його представника, свідка ОСОБА_3 , дослідивши подані сторонами докази встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

Згідно до п.2 ч.1 ст. 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від насильства за ознакою статі, або її представником - у випадках, визначених Законом України "Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків".

Відповідно до положень статті 1 Закону України "Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків" (надалі Закон № 2866-IV), сексуальні домагання - дії сексуального характеру, виражені словесно (погрози, залякування, непристойні зауваження) або фізично (доторкання, поплескування), що принижують чи ображають осіб, які перебувають у відносинах трудового, службового, матеріального чи іншого підпорядкування;

насильство за ознакою статі - діяння, спрямовані проти осіб через їхню стать, або поширені в суспільстві звичаї чи традиції (стереотипні уявлення про соціальні функції (становище, обов`язки тощо) жінок і чоловіків), або діяння, що стосуються переважно осіб певної статі чи зачіпають їх непропорційно, які завдають фізичної, сексуальної, психологічної або економічної шкоди чи страждань, включаючи погрози таких дій, у публічному або приватному житті;

оцінка ризиків - оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення насильства за ознакою статі, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи;

обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи накладення обов`язків на кривдника, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи;

За ст.21-4 Закону України "Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків", постраждалі особи мають право на:дієвий, ефективний та невідкладний захист у разі вчинення насильства, недопущення повторних випадків насильства;звернення особисто або через свого представника до суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії насильству за ознакою статі;повагу до честі та гідності, уважне та гуманне ставлення з боку суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії насильству за ознакою статі;конфіденційність інформації особистого характеру, що стала відома під час роботи з такими особами;звернення до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника в порядку, передбаченому законом;інші права, передбачені законодавством у сфері запобігання та протидії насильству за ознакою статі.

За положеннями ст.21-5 Закону України "Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків", рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Частинами першою - третьою статті 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З наданих заявницею до її заяви роздруківок листування з месенджеру «Viber» з ОСОБА_2 , вбачається повідомлення за 01.05.2018 року де ОСОБА_2 зазначає: «а если хочется маленькую зверушку… шучу. ОСОБА_8 , написал и как-то звучит не так». Хоча заявниця й посилалася на таке повідомлення у своїй заяві як неетичну поведінку, його можливо трактувати і як невдалий жарт з боку ОСОБА_2 . З інші повідомлень від ОСОБА_2 не вбачається будь-якого неетичного ставлення до ОСОБА_1 .

Заявницею було надано також роздруківку листування з месенджеру «Viber» з ОСОБА_3 за 21 жовтень (без зазначення року), де йде мова про події, що сталися в лютому 2019р. і ОСОБА_1 скаржиться на поведінку ОСОБА_2 , з підстав, про які йдеться в даній заяві, а також зазначає, що боїться ОСОБА_2 . Суд не приймає цю роздруківку в якості належного доказу, оскільки хоча дана переписка і не має точної дати, вона відбулася у жовтні, через значний строк після подій лютого 2019р., і не містить посилань на будь-які нові протиправні дії у відношенні ОСОБА_1 з боку ОСОБА_2 .

З наданого ОСОБА_2 аудіозапису подій 17.02.2019р., а також наданого ОСОБА_1 відеозапису подій за цю ж саму дату вбачається, що в офісі, де вона працює дійсно стався конфлікт між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , які на підвищених тонах з`ясовували стосунки щодо надання послуг юридичною компанією, якою ОСОБА_2 був не задоволений, а ОСОБА_3 дорікав йому, щоб той не переманював співробітника. Під час цієї сварки, серед іншого, ОСОБА_3 висловив, що отримає у суді заборону ОСОБА_2 наближатися до їх офісу та до ОСОБА_1 .

Заявниця звернулася до суду з заявою відповідно до п.2 ч.1 ст. 350-2 ЦПК України, як особа, яка постраждала від насильства за ознакою статі - у випадках, визначених Законом України "Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків".

Як вбачається з досліджених доказів ОСОБА_1 не знаходилась у відносинах трудового, службового, матеріального чи іншого підпорядкування з ОСОБА_2 , будь-яких даних про протиправні дії зі сторони ОСОБА_2 по відношенню безпосередньо до ОСОБА_1 судом не встановлено.

Разом із цим, судом встановлено, що 17.02.2019р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 стався конфлікт, що перейшов у відкриту сварку з приводу висловлювань щододіяльності юридичної компанії, а також «переманювання» ОСОБА_1 на іншу роботу, під час якого, серед іншого, ОСОБА_3 висловив, що отримає у суді заборону ОСОБА_2 наближатися до їх офісу та до ОСОБА_1 . Після цього, 22.02.2019р. ОСОБА_1 подала до суду дану заяву про видачу обмежувального напису.

На момент розгляду справи, судом не встановлено ризиків, визначених ст.1 Закону України№ 2866-IV, томубудь-яких підстав для застосування обмежувального напису не вбачається. Єдиною підставою для скасування Верховним судом рішень першої та апеляційної інстанції, слугувало неповне встановлення обставин справи, а саме: відсутність допиту свідка ОСОБА_3 , (який відмовися давати показання не у закритому судовому засіданні).На даний час така неповнота була усунута, розгляд справи проведено у закритому судовому засіданні та був допитаний свідок ОСОБА_3 , який зазначив, що про всі факти спілкування ОСОБА_2 з ОСОБА_1 , йому відомо зі слів самої заявниці. Тобто безпосередньо він не був присутній при їх спілкуванні один на один, і доводів заявниці підтвердити не зміг. Крім того, зазначений свідок повідомив, що між ним та ОСОБА_2 був конфлікт і він є потерпілим від дій ОСОБА_2 , а також до ОСОБА_2 він ставиться виключно негативно. Наявність неприязних відносин і конфлікту між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 підтверджується також оглянутими в суді аудіо та відеозаписами. Зазначені обставини свідчать про відсутність безсторонності з боку ОСОБА_3 .

З показань ОСОБА_1 та ОСОБА_7 на час нового розгляду справи вбачається, що тривалий час, а саме більше ніж вісім місяців, вони не спілкуються і ОСОБА_6 не вчиняє будь яких дій щодо контакту з нею у тому числі шляхом спілкування, переписки чи побачень.

Відповідно до вимог ст. 350-6 ЦПК України суд, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

З урахуванням обставин, викладених в заяві про видачу обмежувального припису, пояснень заявниці, заінтересованої особи та свідка, а також доказів, що були досліджені у судовому засіданні, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про видачу обмежувального припису.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 49, 211, 259, 263, 264, 273, 350-1 350-8 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ :

В задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 02.12.2020р.

Суддя Л.Г. Проценко