РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 листопада 2020 року

м. Рівне

Справа № 556/709/19

Провадження № 22-ц/4815/688/20

Головуючий суддя в суді 1 інстанції : Іванків О.В.

Рішення ухвалене в смт. Володимирець Рівненської області

Дата ухвалення повного тексту рішення 24 січня 2020 року

Рівненський апеляційний суд:

в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий : Боймиструк С.В.,

судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.,

секретар судового засідання: Шептицька С.С.,

за участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 15 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, завданої злочином,

В С Т А Н О В И В :

У квітня 2019 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, завданої йому злочином, а саме : витрат на лікування в розмірі 830,53 грн., моральної шкоди в сумі 294703,33 грн., втраченого заробітку за період з 01.09.2014 року по 31.03.2019 року в сумі 460967,50 грн., а починаючи з 01.04.2019 року втрачений заробіток в розмірі по 14605,50 грн. щомісячно до відновлення працездатності.

Позов мотивує тим, що вироком Володимирецького районного суду Рівненської області від 07.12.2017, який залишений без змін ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 14.05.2018 ОСОБА_3 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України. ОСОБА_4 вказаній кримінальній справі визнаний потерпілим та зазначає, що кримінальним правопорушенням вчиненим відповідачем йому спричинено ушкодження здоров`я, була завдана моральна та майнова шкода, яку просить стягнути в судовому порядку.

Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 15 січня 2020 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_4 шкоду, завдану злочином, в т.ч. витрати на лікування в сумі 450,53 грн., моральну шкоду в сумі 100000,00 грн., втрачений заробіток за період з 06 вересня 2014 року по 31 березня 2019 року в сумі 460257,00 грн., а починаючи з 01 квітня 2019 року стягувати відшкодування втраченого заробітку в розмірі 14605,50 грн. щомісячно, до відновлення працездатності. Стягнуто з ОСОБА_3 в користь держави судовий збір в розмірі 840,80 грн.

У поданій на вказане рішення апеляційній скарзі ОСОБА_3 не погоджується з ухваленим рішенням, вважає його незаконним та не обґрунтованим, винесеним з порушенням норм процесуального та матеріального права, за недоведеністю обставин, що мають значення та невідповідності висновків суду обставинам справи.

Вважає, що витрати на лікування не підлягають до задоволення, оскільки для встановлення об`єктивних обставин лікування ОСОБА_4 з 21.01.2019 по 28.01.2019 в матеріалах справи відсутні відповідні належні і допустимі докази, зокрема, об`єктивний конкретизований анамнез захворювання, листок лікарських призначень тощо. Позивачем не доведено тієї обставини, що таке лікування було пов`язане із дорожньо-транспортною пригодою, яка мала місце 06.09.2014 і що цьому не сприяла неналежна поведінка самого ж позивача чи інші обставини. В результаті ДТП, що мала місце 06.09.2014, ОСОБА_4 отримав тілесні ушкодження у вигляді відкритого внутрішньо-суглобового багатоуламкового перелому обох кісток правої гомілки. В січні 2019 року йому було ампутовано II фалангу основної фаланги правої стопи. Тілесні ушкодження у вигляді пошкодження основної фаланги правої стопи не були зафіксовані судмедекспертизою як наслідки ДТП. Ампутація II фаланги основної фаланги правої стопи згідно виписки з медичної карти №441 була проведена в січні 2019 року, тобто за перебігом п`ятирічного терміну після ДТП. Будь-яких медичних документів на підтвердження, що дане оперативне втручання з ампутацією фаланги прямо пов`язане з дорожньо-транспортною пригодою або є наслідком отриманих внаслідок ДТП травм стороною позивача суду не надано.

Відносно стягнення моральної шкоди в розмірі 100 000,00 грн., то вважає, що при визначенні її розміру судом першої інстанції не враховано принцип розумності та справедливості. Розмір моральної шкоди вважає явно завищеним та неспіврозмірним душевним стражданням та хвилюванням позивача. Зазначає, що визначаючи розмір відшкодування позивачу моральної шкоди в 100 000,00 грн., суд першої інстанції не навів підстав, передбачених процесуальним законом, за яких дійшов такого висновку, обмежився лише загальними фразами, що зазначена сума буде достатньою компенсацією за спричиненні позивачу душевні страждання.

Щодо відшкодування втраченого заробітку, то вважає, що судом першої інстанції в повному обсязі не досліджувалися у сукупності всі обставини справи, при визначені розміру втраченого позивачем заробітку внаслідок ушкодження його здоров`я, не з`ясовано коли саме тривало активне лікування позивача, чим саме це підтверджується, хоча ці обставини об`єктивно впливають на розмір втраченого заробітку, враховуючи, що за висновками МСЕК праця позивачу не заборонена. Крім того, судом не з`ясовано підстав, у зв`язку з чим позивач не працевлаштовується, чи впливає на це наявність 3 групи інвалідності. Вважає, що судом першої інстанції не враховано, що матеріали справи належних та допустимих доказів, які б підтверджували повну нездатність позивача до праці, не містять; не надав оцінки вказаним висновкам МСЕК, відповідно до яких позивачу лише було встановлено певні обмеження у праці, а не протипоказання у праці. При цьому суд залишив поза увагою те, що позивач як інвалід III групи може навчатися та провадити різні види трудової діяльності, зокрема шляхом створення відповідних умов праці із забезпеченням засобами компенсації фізичних дефектів чи порушених функцій організму, здійснення реабілітаційних заходів. Тобто інваліди III групи не відносяться до непрацездатної категорії осіб.

З цих міркувань просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, завданої злочином відмовити повністю.

У відзиві поданому на апеляційну скаргу, представник ОСОБА_4 - адвокат Крестинська Л.А. вважає апеляційну скаргу необґрунтованою.

Відносно доводів апеляційної скарги про відсутність підстав для стягнення з відповідача витрат на лікування у розмірі 450,53 грн., то зазначає, що в жодній із своїх заяв по суті, поданих до суду першої інстанції, відповідач та його представник не ставили під сумнів ту обставину, що вказане лікування здійснювалося саме у зв`язку із травмою, отриманою при ДТП, що сталося 06.09.2014. Разом з тим у виписці із медичної картки стаціонарного хворого № 441 щодо перебування на стаціонарному лікуванні в період з 21.01.2019 року по 28.01.2019 року значиться про те, що проводилась ампутація II фаланги основної фаланги правої стопи. Проте діагнози парез правої стопи та посттравматична невропатія правого сідничного нерва, як наслідки травми 2014 року значаться в епікризах та виписках за 2015-2016 р.р., що додавалися до позовної заяви. Також у вироку Володимирецького районного суду від 07.12.2017 року у справі № 556/1022/17 відносно ОСОБА_3 за ч.2 ст.286 КК України, який теж додавався до позовної заяви, значиться із посиланням на висновок експерта: «Згідно висновку експерта № 250 від 19.11.2014 року у потерпілого ОСОБА_4 виявлені тілесні ушкодження у вигляді відкритого внутрішньо-суглобового багатоуламкового перелому проксимального метаепіфізу обох кісток правої гомілки з приводу чого він знаходився на стаціонарному лікуванні в Рівненській обласній клінічній лікарні з 8 вересня по 10 жовтня 2014 року». Тобто, отримані травми правої ноги, та лікування в 2019 року здійснювалось саме правої ноги.

Щодо доводів апеляційної скарги, що рішення суду в частині стягнення моральної шкоди не відповідає принципу розумності та справедливості, а також на його думку відсутні докази на підтвердження вимоги про стягнення моральної шкоди, то зазначає, що суд першої інстанції належним чином умотивував своє рішення щодо розміру моральної шкоди, зокрема, взяв до уваги як сам фізичний біль при отриманні травми, так зміни в емоційно-психологічному стані потерпілого після отримання травми, тривалість та кількість перенесених ним операцій, лікувань; отримання інвалідності, втрата працездатності на 70%, витрати часу на відновлення своїх прав як потерпілого в правоохоронних органах та відновлення і підтримання свого здоров`я, характер змін в його звичному житті - неможливість фізично працювати і допомагати по дому, втрату робочого місця у зв`язку із визнанням непридатним до військової служби.

У підтвердження втрати роботи подавалась трудова книжка, якою підтверджується, що після проходження строкової військової служби ОСОБА_4 був зарахований на військову службу за контрактом (записи 5, 6 у трудовій книжці потерпілого серія ОД №197436, копію якої надана до позову). Однак, внаслідок отриманих травм його визнано непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку, що підтверджується свідоцтвом про хворобу №3 від 05.01.2015 року, та звільнено у відставку за станом здоров`я. Після перенесених травм та операцій потерпілий не може працевлаштуватися, враховуючи його стан здоров`я та рекомендації про умови та характер праці, зазначений у довідці до акта огляду МСЕК серія АВ №0396861.

Відносно безпідставності стягнення втраченого заробітку, вказує, що в позивача в розпорядженні була лише одна довідка про відсотки втрати працездатності - 70 %, яку він і подав до позову. При встановленні 3 групи інвалідності жодних довідок про зміну відсотків втрати працездатності йому не видавалось. Разом з цим, судом першої інстанції було скеровано запит до МСЕК про надання інформації про відсотки втрати працездатності ОСОБА_4 , на що отримано відповідь про те, що при встановленні ОСОБА_4 3 групи інвалідності зміни відсотків працездатності не відбулось. Отже, у суду були відсутні підстави розраховувати розмір втраченого заробітку виходячи з інших відсотків втрати працездатності, ніж ті, що встановлені МСЕК. Незгода апелянта із діями чи висновками МСЕК не може розглянутись в межах даної цивільної справи.

З огляду на наведене просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник відповідача апелянта ОСОБА_3 адвокат Савонік Л.О., в судовому засіданні підтримала подану апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_4 адвокат Крестинська Л.А., просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач ОСОБА_5 , який отримав ушкодження здоров`я внаслідок дорожньо-транспортної пригоди має право на відшкодування за рахунок винної особи втраченого заробітку (доходу), а також витрат на лікування та на відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вони … відповідають дійсним обставинам справи та вимогам закону.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Факт дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 06.09.2014 року в смт. Рафалівка Володимирецького району з участю автомобіля марки «VOLKSWAGEN TRANSPORTER» під керуванням відповідача ОСОБА_3 та мотоцикла під керуванням позивача ОСОБА_6 , внаслідок якого ОСОБА_5 отримав тяжкі тілесні ушкодження, а також вина ОСОБА_3 у вчиненні даного діяння є доведеними вироком Володимирецького районного суду Рівненської області від 07.12.2017, яким ОСОБА_3 визнано винуватим за ст.286 ч.2 КК України та звільнено від відбування покарання на підставі Закону України «Про амністію». Вирок Володимирецького районного суду від 07.12.2017 залишено без змін ухвалами Апеляційного суду Рівненської області від 14.05.2018 року та Верховного Суду від 06.06.2019 року.

Під час розгляду судом кримінального провадження потерпілий ОСОБА_4 цивільний позов про відшкодування матеріальної та моральної шкоди не заявляв, а тому скористався своїм правом та пред`явив його в порядку цивільного судочинства в даному провадженні.

Згідно ст.82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, яки набрав законної сили, є обов`язковим для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Причинно-наслідковий зв`язок між діями ОСОБА_3 з насталими наслідками для ОСОБА_4 та розмір спричинених йому матеріальної і моральної шкоди також знайшов своє підтвердження, на що місцевий суд навів відповідні обґрунтування з посиланням на норми права та докази досліджені в справі.

Відповідно до ч.1ст. 1195 ЦК України, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Як вбачається з матеріалів справи матеріальна шкода, в тому числі на лікування, заподіяна ОСОБА_4 внаслідок ДТП була відшкодована страховою компанією та ОСОБА_3 , в ході його лікування в 2014-2016 роках та в даній справі це не предметом розгляду.

В даному випадку були заявлені вимоги про відшкодування додаткових витрат на лікування в сумі 830,53 грн., яке проходив ОСОБА_4 в січні 2019 року, однак воно пов`язане з ліквідацією наслідків отриманих травм в ДТП, яка мала місце 06.09.2014 року. Оцінивши докази подані на підтвердження розміру понесених витрат, суд першої інстанції обґрунтовано зменшив заявлену суму до 450,53 грн., яка підтверджена доказами, виключивши суми, які не мають відношення до лікування, навівши відповідні мотиви (а.с.19).

Як вбачається зі ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. За ч.2 цієї статті, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Що стосується вимог ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди в сумі 294703,33 грн., то місцевий суд правильно посилався на ст.23, 1167 ЦК України, на роз`яснення дані в постанові Пленуму ВСУ від 31.03.1995 року № 4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди , де чітко визначено поняття моральної шкоди, визначення її розміру та давши належну оцінку доказам по справі, навівши відповідні мотиви обґрунтовано зменшив суму стягнення до 100000 грн..

Як вбачається з повідомлення страхової компанії UPSK від 19.11.2018 року № 3760/18, як особи не зацікавленої в даному спорі, нею було визначено розмір шкоди заподіяної життю і здоров`ю ОСОБА_4 в розмірі 111230 грн., тому з огляду також на інші докази та перенесені моральні переживання позивача у зв`язку з ушкодженням здоров`я, втратою працездатності, зазначене спростовує твердження апелянта про невмотивованість, неспіврозмірність суми відшкодування моральної шкоди (а.с.16).

Щодо відшкодування ОСОБА_4 втраченого заробітку, то місцевий суд вірно посилався на ст.1195, 1197 ЦК України, зі змісту яких випливає обов`язок особи, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності. Шкода, завдана фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, відшкодовується без урахування пенсії, призначеної у зв`язку з втратою здоров`я, або пенсії, яку вона одержувала до цього, а також інших доходів. Розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню, визначається у відсотках від середнього місячного заробітку (доходу), який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності - загальної працездатності.

Якщо середньомісячний заробіток (дохід) потерпілого є меншим від п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, розмір втраченого заробітку (доходу) обчислюється виходячи з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати.

До втраченого заробітку (доходу) включаються всі види оплати праці за трудовим договором за місцем основної роботи і за сумісництвом, з яких сплачується податок на доходи громадян, у сумах, нарахованих до вирахування податку.

До втраченого заробітку (доходу) не включаються одноразові виплати, компенсація за невикористану відпустку, вихідна допомога, допомога по вагітності та пологах тощо.

З матеріалів справи вбачається, що до 06.09.2014 року ОСОБА_4 перебував на військовій службі за контрактом, де отримував грошове забезпечення, розмір та види якого у період, що передував дорожньо-транспортній пригоді підтверджується письмовими доказами, в т.ч. архівною довідкою №294 від 06.03.2019 року, копією особистої картки на грошове забезпечення, іншими доказами.

Рішенням МСЕК від 21.01.2015 року ОСОБА_4 було встановлено другу групу інвалідності до 01.02.2016 року та визначено 70% втрати працездатності.

31.03.2016 року ОСОБА_4 встановлено третю групу інвалідності безтерміново та при зміні групи інвалідності ОСОБА_4 з другої на третю, відсоток втрати ним працездатності не змінився.

Ці обставини підтверджуються довідками МСЕК серії РВН №001167 та серії АВ №0396861, а також листами Рівненського обласного центру медико-соціальної експертизи №934/01-12/19 від 05.11.2019 року та №971/01-12/19 від 21.11.2019 року.

Виходячи з 70 % п`ятикратної мінімальної заробітної плати станом на 06.09.2014 року, яка становила 1218 грн. та щороку неодноразово збільшувалась до звернення до суду в даній справі до 4173 грн. позивач розрахував втрату заробітку в 460967,5 грн.. Починаючи з часу звернення до суду з 01.04 2019 року щомісячні стягнення визначені в 14605,5 (4173х5х70%).

Місцевий суд обґрунтовано погодився з розрахунком поданим стороною позивача, виходячи із п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої у відповідні періоди, оскільки середньомісячний заробіток (дохід) ОСОБА_4 у періоди, що передували аварії, є меншим від п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати та обґрунтовано зазначив, що відповідач та його представник не спростували розрахунку, не вказали, які саме складові його заробітної плати не повинні враховуватись при проведенні розрахунку.

Таким чином, апеляційний суд доходить висновку, що судом першої інстанції були всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржене рішення слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, то судовий збір за її подання покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 15 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складений 09 листопада 2020 року.

Головуючий: С.В. Боймиструк

Судді: Н.М. Ковальчук

С.С. Шимків