КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

24 лютого 2020 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 753/17912/17

номер провадження: 22-з/824/234/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач), суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом Департаменту патрульної поліції до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2017 року Департамент патрульної поліції звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , у якому просив стягнути із ОСОБА_1 на свою користь матеріальну шкоду у розмірі 99 370 грн 00 коп.

Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 09 серпня 2018 року позов Департаменту патрульної поліції задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Департаменту патрульної поліції 99 370 грн 00 коп. на відшкодування матеріальної шкоди.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Київського апеляційного суду від 21 січня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 09 серпня 2018 року в частині задоволення позовних вимог Департаменту патрульної поліції до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, а також в частині розподілу судових витрат - змінено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Департаменту патрульної поліції матеріальну шкоду, завдану дорожньо-транспортною пригодою у розмірі 49 370 грн 00 коп. та судовий збір у розмірі 794 грн 93 коп.

В іншій частині рішення суду залишено без змін (а.с.203-206).

12 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернуся до Київського апеляційного суду із завою про ухвалення додаткового рішення у даній справі.

Заява мотивована тим, що Київський апеляційний суд не вирішив питання про зобов`язання Департаменту патрульної поліції передати ОСОБА_1 пошкоджені деталі, що підлягали заміні у пошкодженому автомобілі позивача, після відшкодування йому шкоди відповідачем, посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_1 не подав відповідного клопотання до апеляційного суду. Однак, виходячи з того, що він до апеляційного суду на розгляд справи не викликався і не мав змоги заявити дане клопотання до початку розгляду справи по суті, а також, враховуючи, що ч.3 ст.389 ЦПК України унеможливлює його оскарження постанови апеляційного суду в касаційному порядку, то ОСОБА_1 вважає, що у апеляційного суду наявні законні підстави для ухвалення додаткового рішення про зобов`язання позивача після відшкодування відповідачем шкоди, передати відповідачу пошкоджені деталі з автомобіля «Тойота Пріус», державний номерний знак (далі - д.н.з.) 1408, що належав Департаменту патрульної поліції у відповідності до ст.170 ЦПК України, пункту 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства про вирішення спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки». Зазначає, що в обгрунтування цієї вимоги до апеляційної скарги ним було додано рішення апеляційного міста Києва від 17 листопада 2015 року у справі №22-ц/796/10180/2015, яким при аналогічних обставинах було зобов`язано позивача після отримання від відповідача відшкодування шкоди передати відповідачу деталі, що підлягали заміні під час ремонту автомобіля позивача.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просить ухвалити додаткове рішення, згідно якого зобов`язати Департамент патрульної служби поліції після відшкодування ним шкоди передати йому пошкоджені деталі, що підлягали заміні з автомобіля «Тойота Пріус», д.н.з. НОМЕР_1 , який належить позивачу. Пошкоджені деталі передати згідно висновку експертного автотоварознавчого дослідження №19/12-3/4 від 19 травня 2017 року, рахунку-фактури №463 від 31 серпня 2017 року та акту здачі-приймання робіт (надання послуг) від 31 серпня 2017 року. До заяви про ухвалення додаткового рішення ОСОБА_1 додав заяву від 01 лютого 2020 року, в якій виклав таке прохання.

Відповідно до вимог ч.ч.3,4 ст.270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

За таких обставин апеляційний суд розглядає заяву ОСОБА_1 без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення, колегія суддів вважає, що вказана заява не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч.1 ст.270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» роз`яснено, що апеляційний суд має право ухвалити додаткове рішення за заявою особи, яка бере участь у справі, або з власної ініціативи в разі, якщо він скасував рішення суду першої інстанції та ухвалив нове рішення чи змінив його за наявності підстав.

Відповідно до пункту 14 (абз.2) постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз`яснено, що ухвалюючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може використовуватись за призначенням, але має певну цінність, суд з урахуванням принципу диспозитивності, тобто за заявою заподіювача шкоди, одночасно повинен вирішити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що у суді першої інстанції відповідач ОСОБА_1 не подав заяву про вирішення питання щодо зобов`язання позивача після відшкодування ним заподіяної шкоди, передати йому пошкодженні деталі, так як він не був належним чином повідомлений про розгляд справи. Також встановлено, що подаючи апеляційну скаргу на заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 09 серпня 2018 року, відповідач ОСОБА_1 не скористався своїм процесуальним правом на подання такої заяви до суду апеляційної інстанції відповідно до п.7 ч.2 ст.356 ЦПК України, про що Київський апеляційний суд зазначив у своїй постанові від 21 січня 2020 року.

Тобто, вимога відповідача про зобов`язання позивача після відшкодування відповідачем заподіяної шкоди, передати йому деталі, що підлягали заміні в пошкодженому автомобілі позивача, не була предметом розгляду ні у суді першої інстанції, ні у суді апеляційної інстанції. У зв`язку з цим позивач Департамент патрульної служби поліції не висловлював своє позиції щодо такої передачі.

Отже, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства, передбаченого ст.13 ЦПК України, у апеляційного суду були відсутні правові підстави для вирішення питання про зобов`язання позивача після відшкодування відповідачем заподіяної шкоди, передати відповідачу деталі, що підлягали заміні в пошкодженому автомобілі позивача.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав, передбачених ч.1 ст.270 ЦПК України, для ухвалення додаткового рішення.

Тому доводи заяви ОСОБА_1 про те, що він до апеляційного суду на розгляд справи не викликався і не мав змоги заявити клопотання про вирішення питання щодо зобов`язання позивача передати йому пошкодженні деталі до початку розгляду справи по суті, а також ч.3 ст.389 ЦПК України унеможливлює його оскарження постанови апеляційного суду в касаційному порядку, є необґрунтованими, оскільки ОСОБА_1 при поданні апеляційної скарги на заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 09 серпня 2018 року не подав такої заяви до апеляційного суду.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_1 не позбавлений права звернутись до суду із позовом до Департаменту патрульної поліції про зобов`язання передати йому пошкоджені деталі, що підлягали заміні у пошкодженому автомобілі, після відшкодування збитків, в загальному порядку з дотриманням правил судової процедури.

Отже, враховуючи прецедентну практику Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відмова суду апеляційної інстанції ухвалити додаткове рішення, не є порушенням права ОСОБА_1 на справедливий суд, оскільки доступ до суду не є абсолютним і національним законодавством може обмежуватись, зокрема, для дотримання правил судової процедури і це не є порушенням права на справедливий суд (рішення у справі «Станков проти Болгарії» від 12 липня 2007 року).

Керуючись ст.270 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

У Х В А Л И В :

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом Департаменту патрульної поліції до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою - відмовити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: