ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2744/20 Справа № 188/242/18 Суддя у 1-й інстанції - Ніколаєва І. К. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2020 року Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря Лященко С.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Орган опіки та піклування Миколаївської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 02 жовтня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

02 серпня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21 вересня 2015 року на свідоцтвом про право на спадщину за заповітом. Вказаний житловий будинок належав його матері - ОСОБА_5 , яка за життя прописала у будинку відповідача та її неповнолітніх дітей. Відповідачі у вказаному будинку не проживали жодного дня, ніяких особистих речей у будинку ніколи не було, що підтверджується Актом проведеної перевірки факту проживання від 14 лютого 2018 року. Місто проживання та перебування відповідачів на теперішній час йому не відомо. Ніяких домовленостей між ним та відповідачами щодо проживання у будинку не існує. Через те, що у будинку прописані відповідачі, він позбавлений права розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд, добровільно відповідач не виписується, в зв`язку з чим позивач просив суд визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такими, що втратили право користування будинком АДРЕСА_1 (а.с.1-4).

Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 02 жовтня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Орган опіки та піклування Миколаївської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - задоволенні частково.

Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 , який належить на праві приватної власності ОСОБА_1 .

В іншій частині позову відмовлено, також вирішено питання про розподіл судових витрат (а.с.85-88).

Не погодившись з зазначеним рішенням, відповідач ОСОБА_2 звернулась з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просила рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 02 жовтня 2018 року про визнання її такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 , який належить на праві приватної власності ОСОБА_1 скасувати (а.с.а.с. 96-97,115-116).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 квітня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 02 жовтня 2018 року в оскаржуваній частині залишено без змін (а.с.124-126).

Постановою Верховного суду від 13 листопада 2019 року касаційну скаргу касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 квітня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с.161-167-228).

Враховуючи, що апелянтом фактично оскаржується рішення суду в частині задоволення позовних вимог, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення в частині, яка оскаржується. В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, а відповідно й апеляційним судом не перевіряється.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду в оскарженій частині залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21 вересня 2015 року № 44201936.

Відповідач по справі згідно запису погосподарської книги № 18 зареєстрована у вказаному будинку з 07 червня 2007 року разом з дітьми ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , що підтверджується довідкою сільського голови від 08 лютого 2018 року.

В судовому засіданні першої інстанції було встановлено, що відповідач та її діти ніколи не проживали у житловому будинку АДРЕСА_1 , їх особистих речей у будинку не має, що підтверджується показаннями представника позивача, показаннями представника третьої особи та актом проведення перевірки факту проживання від 14 лютого 2018 року.

Оплату за утримання будинку та комунальні послуги здійснює позивач, що підтверджується наданими ним квитанціями.

Згідно запитів суду першої інстанції до ГУ ДМС України в Дніпропетровській області для уточнення місця реєстрації відповідача та її дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , 20 березня 2018 року судом отримані довідки від вказаної установи з відмітками, що ОСОБА_2 зареєстрована по АДРЕСА_1 . Діти відповідача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованими не значаться, що підтверджується довідками вказаної установи.

Діти відповідача народились у м. Першотравенську Дніпропетровської області, реєстрація їх народження відбувалась також у м. Першотравенську міським управлінням юстиції Дніпропетровської області, що підтверджується свідоцтвами про народження ОСОБА_3 серії НОМЕР_1 та свідоцтвом про народження ОСОБА_4 серії НОМЕР_2 .

Задовольняючи частково позовні вимоги суд 1 інстанції, виходив з того, що ОСОБА_2 є такою, що втратила право користування житловим будинком по АДРЕСА_1 , оскільки не проживає у ньому після реєстрації у 2007 році за згодою попереднього власника, а проживає постійно разом із дітьми у квартирі АДРЕСА_2 . Її реєстрація у вказаному будинку позбавляє ОСОБА_1 права розпоряджатися житловим приміщенням на власний розсуд.

Із вказаними висновками суду 1 інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується, оскільки вони є обґрунтованими, відповідають встановленим обставинам по справі та зроблені з дотриманням норм процесуального права з застосуванням відповідних норм матеріального права.

Так, згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону.

Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною першою статті 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За положеннями статті 156 ЖК України та статті 405 ЦК України право члена сім`ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку.

Частина друга статті 405 ЦК України встановлює, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Положення статті 405 ЦК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачка в спірному будинку не проживає, її особистих речей в будинку немає, остання не здійснює оплату комунальних послуг.

Крім того, апелянтом в апеляційній скарзі зазначено, що будинок, у якому вона зареєстрована разом із дітьми, належав її бабусі ОСОБА_5 , яка надала згоду на її реєстрацію у вказаному будинку. Також, зазначає, що деякий час вона проживала у спірному будинку, однак одружившись, вона переїхала з родиною до міста Першотравенськ Дніпропетровської області, де й наразі проживає.

Тобто апелянтом не заперечується факт її не проживання у спірному житловому будинку, як і не зазначається, що їй чиняться або чинилися перешкоди у проживанні у вказаному будинку, або причини з яких вона в ньому не проживає є поважними.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції перевірив висновки суду 1 інстанції, та дійшов висновку, що визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 , відповідає пропорційності переслідування легітимної мети у світлі статті 8 Конвенції, також враховано тривале не проживання ОСОБА_2 у спірному житловому будинку, та перевірено розумний баланс між сторонами по справі.

Виходячи з встановлених конкретних обставин справи, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд 1 інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог та ухвалив обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам закону.

А тому, колегія суддів вважає, що справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, висновки суду першої інстанції обґрунтовані чинними нормами матеріального права.

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права, правові підстави для його скасування відсутні.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що суд 1 інстанції безпідставно задовольнив позовні вимоги в частині визнання її такою, що втрати право користування спірним житловим приміщенням, колегія суддів не приймає до уваги оскільки, такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої заперечення та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст.ст. 263, 264 ЦПК України і його слід в оскарженій частині залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 02 жовтня 2018 року в оскарженій частині залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: