РІШЕННЯ

Іменем України

16.11.2020 року м. Львів

Франківський районний суд м. Львова в складі:

Головуючого судді-Ванівського Ю.М.

при секретарі- Балита К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Львові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні майном,-

в с т а н о в и в:

Позивач через свого представника звернулась до суду з позовом в якому просить усунути їй перешкоди в користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом вселення позивача у приміщення, що позначені на технічному паспорті житлового будинку АДРЕСА_1 від 03.04.2015р., а саме: підвальні приміщення позначені під літ. І пл. 7,2 кв.м., службове літ. ІІІ пл. 10,7 кв.м., службове літ IV пл. 13,2 кв.м., приміщення на першому поверсі позначені кухня літ. 1-4 пл. 14,2 кв.м., сходова клітка літ 1-1 пл. 8,9 кв.м., корридор літ 1-2 пл. 1,6 кв.м., вбиральню літ. 1-3 пл. 1 кв.м., приміщення на друголму поверсі позначені сходова клітка літ. 1-5 пл. 8,9 кв.м., коридор літ. 1-6 пл. 5,7 кв.м., житлова кімната пл. 1-7 15 кв.м., житлова кімната літ 1-8 пл. 19,7 кв.м., житлова кімната 1-8 пл. 13,9 кв.м. вбиральню літ. 1-10 1 кв.м., ванну кімнату літ. 1-11 пл. 4,7 кв.м.

На підтвердження заявлених вимог покликається на те, що на підставі свідоцтва про право на спадщину від 29.11.1999р. їй належить 2/5 частини спірного будинку, а 3/5 частини будинку належить відповідачу ОСОБА_2 . За наслідками виконання рішенням Франківського районного суду м. Львова від 28.10.2010р. було демонтовано самовільно побудований нею тамбур, внаслідок чого до приміщень будинку, якими вона користується, немає належного входу. Крім того, позивач стверджує, що немає доступу до комунікаційних мереж (водопостачання, водовідведення, газопстачання), а приміщення якими вона користується немає кухні. 10.07.2017р. позивач направила відповідачу листа про відмову від порядку користування спільним будинком, про надання доступу до усіх кімнат будинку, в т.ч. до підвалів, в яких знаходяться водомірні вузли та запірні арматури, інші комунікації, а також не чинити перешкоди в користуванні будинком. На вказаного листа від відповідача надійшла відповідь про те, що спірний будинок реально поділений. Вважає, що такими діями відповідач порушує її право власності на користування спірним будинком, а відтак - просить позов задоволити. У відповідь на відзив додатково зазначає, що низкою судових рішень, які набрали законної сили, встановлено факт відсутності юридично закріпленого поділу даного будинку, а докази, на які відповідач покликається у відзиві на позовну заяву, вважає неналежними і не допустимими.

Відповідач подала до суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги заперечила повністю. Вказала, що позивачу належить частина спірного будинку, успадкована нею після ОСОБА_3 . Останній, своєю чергою, фактично придбав конкретні приміщення будинку в ОСОБА_4 згідно з договором-домовленням купівлі-продажу від 25.11.1964р. і договором купівлі-продажу від 01.12.1964р., які відповідно до домовленості сторін після проведеного ОСОБА_3 перепланування, становили окреме ізольоване приміщення. Фактично, потребою продажу ОСОБА_5 частини приміщень належного йому житлового будинку було те, що з 1965р. граничний розмір жилого будинку або його частини, що належить громадянам, не повинен перевищувати 60 кв.м. жилої прощі. За таких обставин ОСОБА_5 необхідно було продати таку частину приміщень будинку, щоб жила площа решти приміщень, що залишались в його власності, не перевищувала граничний розмір і щоб приміщення будинку, які відчужувались, могли бути виражені у вигляді відокремленого жилого приміщення. Поряд з цим, враховуючи те, що ОСОБА_3 придбавались конкретні приміщення будинку, розмір ідеальної частки у договорі купівлі-продажу був визначений відповідно до чинного на той час порядку визначення співвідношення часток у праві власності на будинок і розмір такої частки повністю відповідав розміру реальної частки, що набувалась ОСОБА_3 у власність за вищевказаними договорами. Дана обставина підтверджується чинним на той час законодавством, експертним висновком та письмовими доказами, згідно з якими, ОСОБА_3 беззаперечно визнавав факт придбання ним конкретних приміщень спірного будинку, які в подальшому в порядку спадкування набула позивач. Також відповідач покликається на те, що приміщення будинку, якими користується позивач мають окремий вхід, та обладнані системами водопостачання і водовідведення, газопостачання і відсутні докази того, що позивач позбавлена можливості користуватись внутрішньобудинковими мережами для отримання відповідних послуг. Також зазначає, сам по собі факт збереження формального поділу будинку на ідеальні частини і відсутності юридичного закріплення фактично проведеного реального поділу будинку не свідчить про наявність в позивача права вимагати вселити її в приміщення будинку, які фактично не були придбані ОСОБА_3 , а відтак - не були успадковані нею. Просить в задоволенні позовних вимог відмовити.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимог підтримав повністю, дав пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві та відповіді на відзив.

В судовому засіданні представник відповідача позов заперечив повністю з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Додатково зазначив, що висновком експерта, складеним за результатами проведеної по справі судової будівельно-технічної експертизи, спростовані покликання позивача на порушення її прав з боку відповідача.

З`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, про те, що в задоволенні позову слід відмовити.

Згідно з ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Судом встановлено, що 01.12.1964р. між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу, згідно з яким ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_3 придбав 2/5 ідеальних частин житлового будинку, який знаходиться в АДРЕСА_1 та складається з п`яти кімнат та однієї кухні, загальною житловою площею 81,6 кв.м. з підвалом.

Згідно з умовами даного договору, в постійне користування ОСОБА_3 відходять дві житлові кімнати, кладова та коридор до перегородки, яка має бути поставлена покупцем у відповідності до домовлення, що знаходяться на першому поверсі будинку та позначені в поверховому плані під №№ 1-4, 1-5, 1-7 та 1-2, а також приміщення у підвалі, позначене в поверховому плані під № ІІ площею 12,5 кв.м.

Також встановлено, що до укладення між ОСОБА_5 і ОСОБА_3 даного договору, 25.11.1964р. між ними було укладено письмовий договір-домовленість про купівлю-продаж частини будинку, згідно з яким ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_3 купив 2/5 частини будинку, які складаються з 2-х житлових кімнат, площею 33 кв.м., прилеглої до них кладової, туалету і частини коридору до перегородки, яка повинна бути встановлена сторонами для ізоляції придбаних покупцем приміщень від решти приміщень будинку, які залишаються у власності ОСОБА_5 , а також підвал, розташований під кімнатою продавця.

Згідно з довідкою-характеристикою, виданою ОСОБА_5 . Львівським інвентаризаційним бюро для укладення вказаного вище договору купівлі-продажу, спірний будинок складається з п`яти кімнат та кухні, житлова площа будинку становить 81,6 кв.м.

Згідно з свідоцтвом про право на спадщину за законом від 29.11.1999р. спадкоємцем майна ОСОБА_3 є його дочка ОСОБА_1 . Як вказано у даному свідоцтві спадкове майно, на яке воно видане, складається з 2/5 частин житлового будинку, який знаходиться в АДРЕСА_1 і в цілому складається з п`яти кімнат та однієї кухні, загальною житловою площею 81,6 кв.м. з підвалом. У даному свідоцтві також зазначено, що згідно з договором купівлі-продажу, посвідченого 01.12.1964р., в постійне користування ОСОБА_3 відходять дві житлові кімнати, кладова та коридор до перегородки, яка має бути поставлена покупцем у відповідності до домовлення, що знаходяться на першому поверсі будинку та позначені в поверховому плані під №№ 1-4, 1-5, 1-7 та 1-2, а також приміщення у підвалі, позначене в поверховому плані під № ІІ площею 12,5 кв.м.

Судом встановлено, що нумерація вищевказаних приміщень будинку була змінена і на даний час ці приміщення позначені в технічних паспортах на будинок під літ. 2-1, 2-2, 2-3, 2-4, 2-5 на першому поверсі будинку і під літ. ІІ в підвалі будинку.

Також встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 01.08.1968р. ОСОБА_5 продав ОСОБА_6 3/5 частин житлового будинку який знаходиться в АДРЕСА_1.

Згідно з договором дарування від 08.12.1972р. ОСОБА_6 подарував ОСОБА_7 належні йому 3/5 частини будинку який знаходиться в АДРЕСА_1.

15.06.1988р. між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 укладено договір дарування, згідно з яким остання набула права власності на 3/5 частини будинку який знаходиться в АДРЕСА_1 .

Листом від 10.07.2017р. позивач звернулась до відповідача з вимогою про відмову від порядку користування спільним будинком, про надання доступу до усіх кімнат будинку, в т.ч. до підвалів, в яких знаходяться водомірні вузли та запірні арматури, інші комунікації, а також не чинити перешкоди в користуванні будинком.

У відповідь на вказаний лист ОСОБА_2 надіслала ОСОБА_1 листа від 20.07.2017р., у якому зазначила, що спірний будинок є реально поділений між співвласниками у відповідності до часток кожного із співвласників.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 свої вимоги обгрунтовує тим, що вона як співвласник будинку немає належного входу в приміщення будинку, якими вона користується, такі приміщення не мають кухні, а тому, просила вселити її в приміщення будинку якими користується ОСОБА_2 .

Однак, суд приходить до висновку, що вищенаведені доводи позивача не підтверджуються дослідженими судом доказами, а встановлені судом обставини справи свідчать про недоведеність факту порушення прав ОСОБА_1 з боку ОСОБА_2 .

Так, як вже встановлено судом, укладаючи договір купівлі-продажу від 01.12.1964р., якому передувало укладення письмового договору-домовлення від 25.11.1964р., ОСОБА_5 як продавець і ОСОБА_3 як покупець, фактично визначили конкретні приміщення спірного будинку, які за наслідками укладення цих договорів переходили у власність ОСОБА_3 .

Дана обставина, підтверджується змістом зазначених договорів, відповідно до якого, після придбання ОСОБА_3 відповідних приміщень будинку, які становлять 2/5 ідеальних частин, такі приміщення повністю відокремлювались від решти приміщень будинку і фактично становили окреме ізольоване житлове приміщення.

Судом встановлено, що при порівнянні Поверхового плану на спірний будинок від 11.08.1959. з Поверховим планом на цей же будинок від 18.10.1983р.- 04.04.1986р., Технічним паспортом від 13.05.1988р., Технічним паспортом від 26.12.2013р., Технічним паспортом від 03.04.2015р., в приміщенні коридору під літ. 1-2 /нумерація станом на 11.08.1959р./ встановлено перегородку, внаслідок чого приміщення під №№ 1-4, 1-5, 1-7 та 1-2 /нумерація станом на 11.08.1959р./ є повністю відокремленими від решти приміщень будинку. Так само в приміщенні підвалу під літ. ІІ закладено дверний проріз і влаштовано окремий вхід з вулиці.

Згідно з висновком експерта за результатами проведеної по справі судової будівельно-технічної експертизи № 420 від 23.04.2020р., встановлено, що умови договорів купівлі-продажу від 25.11.1964р. і від 01.12.1964р., укладених між ОСОБА_5 і ОСОБА_3 , в частині встановлення перегородки в коридорі будинку АДРЕСА_1 для повного відокремлення частини приміщень, які в поверховому плані на будинок від 11.08.1959р. і в договорі купівлі-продажу від 01.12.1964р. позначені під літ. 1-4, 1-5, 1-7, 1-2 на першому поверсі будинку і під літ. ІІ в підвалі будинку і які на даний час в Технічному паспорті на будинок від 26.12.2013р. позначені під літ. 2-1, 2-2, 2-3, 2-4, 2-5 на першому поверсі будинку і під літ. ІІ в підвалі будинку від решти приміщень даного будинку виконані.

Цим же висновком встановлено, що станом на час проведення огляду приміщень, зазначених в Технічному паспорті на будинок від 26.12.2013р. під літ. 2-1, 2-2, 2-3, 2-4, 2-5 на першому поверсі будинку і під літ. ІІ в підвалі будинку, надалі є відокремленими від решти приміщень даного будинку та мають окремий вхід з прибудинкової території.

Крім того, як вбачається з вказаного висновку експерта, приміщення, що знаходяться в користуванні ОСОБА_1 , обладнані внутрішньоквартирними інженерними мережами із індивідуальними вузлами обліку електроенергії, газу, води.

Ця ж обставина підтверджується дослідженими судом актом ЛМКП «Львівводоканал» від 04.07.2013р., згідно з яким ці приміщення обладнані системою водопостачання і водовідведення, облік споживання води здійснюється за показами лічильника, який встановлений в даних приміщеннях та зареєстрований ЛМКП «Львівводоканал» та актом № ; від 07.09.2016р., складеного представником ПАТ «Львівгаз» про те, що приміщення, якими користується ОСОБА_1 газофіковані з встановленням окремого засобу обліку спожитого газу.

Судом також береться до уваги та обставина, що за життя ОСОБА_3 не лише не оспорював умови вищевказаних договорів, укладених за його участі, а і особисто визнавав ту обставину, що ним фактично було придбано конкретні приміщення будинку, які згодом становили окреме ізольоване приміщення, будучи ним же повністю відокремленими від решти приміщень будинку.

Так, з наявної у матеріалах справи копії позовної заяви ОСОБА_3 , що була подана ним до народного суду Залізничного району м. Львова і 1968р. і була предметом судового розгляду, що підтверджується ухвалою цього суду від 20.05.1968р. у справі № 2-915/1968р., вбачається, що ОСОБА_3 стверджував про те, що йому згідно з договором купівлі-продажу від 01.12.1964р. на праві особистої власності у вищевказаному будинку належать дві кімнати на першому поверсі з підсобними приміщеннями, які вказані на поверховому плані від № 1-4, 1-5, 1-7, 1-2 та ІІ.

Своєю чергою, з рішенням Радянського районного суду м. Львова від 09.02.1990р., залишеним без змін ухвалою Львівського обласного суду від 19.03.1990р., у справі № 2-50/90 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_9 про визнання втратившою право користування житловою площею і зустрічним позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_3 про виселення та усунення перешкод в користування житлом, вбачається, що придбані за договором купівлі-продажу від 01.12.1964р. 2/5 частини згаданого будинку становлять окрему квартиру АДРЕСА_2 , яка складається з двох суміжних житлових кімнат, площею 32,8 кв.м.

Так само судом встановлено, що протягом 35 років - з часу придбання частини приміщень в спірному будинку і до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 користувався виключно приміщеннями будинку, вказаними у договорі купівлі-продажу від 01.12.1964р. і не заявляв про наявність у нього будь-яких перешкод в користуванні спірним будинком в решті приміщень, які залишились у власності ОСОБА_5 , а з 1988р. стали належати ОСОБА_2 .

Так само суд звертає увагу на те, що і позивач ОСОБА_1 майже 18 років користувалась виключно приміщеннями, які вона успадкувала в 1999 році після свого батька і які відповідають розміру ідеальної частки, зазначеної в договорі купівлі-продажу від 01.12.1964р., і також не заявляла про порушення її прав власності в частині користування рештою приміщень спірного будинку.

Поряд з цим, пред`явивши позов у даній справі, позивач належних і допустимих доказів порушення своїх прав не надала.

Як встановлено судом, всупереч доводам, наведеним у позовній заяві, приміщення, якими користується ОСОБА_1 є повністю відокремленими від решти приміщень будинку, такі приміщення мають окремий вхід з прибудинкової території та обладнані внутрішньоквартирними інженерними мережами із індивідуальними вузлами обліку електроенергії, газу, води, а відтак - наведені в позовній заяві доводи позивача про протилежне є безпідставними.

Щодо покликань позивача на те, що вказані приміщення не мають кухні, суд зазначає, що приміщення кухні також відсутнє в переліку приміщень, які згідно з договором купівлі-продажу від 01.12.1964р. перейшли в постійне користування, а фактично у власність ОСОБА_3 і таке приміщення також відсутнє переліку приміщень будинку, наведеному у Свідоцтві про на спадщину за законом від 29.11.1999р., яке було видано ОСОБА_1 як спадкоємцю ОСОБА_3 .

Так само, саме по собі посилання позивача на лист відповідача про те, що остання вважає спірний будинок реально поділеним, не може свідчити про порушення прав позивача, оскільки як встановлено судом на підставі належних і допустимих доказів спірний будинок в результаті укладення та виконання договорів купівлі-продажу від 25.11.1964р. і від 01.12.1964р. був фактично поділений між його співвласниками і з 1964 року кожен з них користувався і користується по даний час своєю, повністю ізольованою частиною будинку, кожна з яких має окремий вхід.

Дана обставина підтверджується також і судовими рішеннями, на які посилається ОСОБА_1 у відповіді на відзив на позовну заяву - рішення апеляційного суду Львівської області від 23.11.2016р. у справі № 465/2681/11, рішення апеляційного суду Львівської області від 26.05.2014р. у справі № 463/175/14 і ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09.04.2014р. у справі № 465/2681/11. Зокрема, зазначеними судовими рішення встановлено факт відсутності юридичного закріплення фактично проведеного реального поділу будинку, однак також було встановлено, що наявність повного фактичного відокремлення одного від іншого приміщення будинку, якими користуються сторони.

За таких обставин відсутність юридичного поділу спірного будинку при його фактичному поділі між співвласниками не дає підстав вважати про наявність порушень прав позивача з боку відповідача.

Крім того, з урахуванням фактичних обставин справи, які склались більш ніж 50 років тому і тривають по даний час, суд також вважає, що посилання позивача на ту обставину, що за договором купівлі-продажу від 01.12.1964р. поряд з визначенням переліку конкретних приміщень будинку, зазначено, що ОСОБА_3 придбано 2/5 ідеальних частини спірного будинку, також не може бути доказом порушення прав позивача з боку відповідача.

Як вже встановлено, за договором купівлі-продажу від 01.12.1964р. ОСОБА_3 придбав 2/5 ідеальних частин житлового будинку, який знаходиться в АДРЕСА_1 та складається з п`яти кімнат та однієї кухні, загальною житловою площею 81,6 кв.м. з підвалом. Цим же договором встановлено, що в постійне користування ОСОБА_3 відходять дві житлові кімнати, кладова та коридор до перегородки, які позначені в поверховому плані під №№ 1-4, 1-5, 1-7 та 1-2, а також приміщення у підвалі, позначене в поверховому плані під № ІІ площею 12,5 кв.м.

Суд погоджується з доводами відповідача про те, що станом на час укладення вказаного договору існував спеціальний порядок визначення ідеальних часток у праві власності на житловий будинок.

Згідно з ст. 39 Положення про державний нотаріат Української РСР від 31.08.1964р., встановлено, що в договорі про відчуження частки будинку, поряд з визначенням ідеальної частки, сторони можуть визначити порядок користування набувачем реальною часткою будинку. Вищевказані правила підлягали застосуванню нотаріусами в практичній роботі згідно з листом Львівського обласного суду від 19.10.1964р. № 120.

Крім того, як зазначено в посібнику «Нотариальное удостоверение сделок по строениям» під редакцією начальника нотаріату Верховного Суду РСФСР Калєнова Ю.А. , видавництво Юридическая литература, Москва 1964р./. при розрахунку ідеальної частки будівлі, що належить кожному співвласнику, чисельником записується розмір (кількість квадратних метрів) житлової площі, що перебуває в користуванні співвласника, а знаменником - розмір (кількість квадратних метрів) житлової площі всієї будівлі. Складений таким чином дріб є розміром частки, належної кожному учаснику спільної часткової власності на жилу будівлю. При цьому ідеальна частка в праві спільної власності поєднується з реальною часткою в праві користування будинком і ця реальна частка є конкретним виразом ідеальної, абстрактної (арифметичної) частки у праві спільної власності.

Згідно з Висновком будівельно-технічного дослідження № 21-14 від 05.09.2014р., складеного судовим експертом за заявою ОСОБА_2 , встановлено, що на час укладення договору купівлі-продажу частини житлового будинку АДРЕСА_1 від 01.12.1964р., діяв порядок визначення ідеальних часток спільної часткової власності, як відношення житлової площі, яка відчужувалась набувачу до житлової площі всього будинку.

Висновком також встановлено, що ідеальна частка приміщень набутих ОСОБА_3 , що позначені в технічному паспорті на будинок від 22.03.2013р. під літ. 2-1, 2-2, 2-3, 2-4, 2-5 на першому поверсі будинку і під літ. ІІ в підвалі будинку, становить 2/5 частини будинку, оскільки співвідношення площі житлових кімнат 2-1 і 2-2 (32,7 кв.м.) до житлової площі будинку (81,6 кв.м.) становить 2/5 частини.

Таким чином, суд приходить до висновку, що договір від 01.12.1964р. є договором купівлі-продажу, в якому розмір ідеальної частки визначався згідно з діючими на час його укладення правилами визначення такої частки у житловому будинку і в якому сторонами визначено реальну частку будинку (конкретні приміщення будинку), що набувалась покупцем і повністю відповідала розміру придбаної ідеальної частки.

Суд також вважає, що з урахуванням наведеного, між співвласниками спірного будинку ще 50 років тому назад за наслідками укладення та виконання договорів купівлі-продажу від 25.11.1964р. і від 01.12.1964р., був встановлений такий порядок користування цим будинком, за якого кожен із співвласників по даний час користується конкретними приміщеннями будинку, які фактично були предметом купівлі-продажу за вказаними договорами, розмір яких відповідає розміру ідеальних часток, зазначених у правовстановлюючих документах сторін, тобто складає реальну частку кожної зі сторін і які є повністю відокремленими, ізольованими одне від одного.

Разом з тим, незгода позивача з таким порядком користування не свідчить про порушення її прав, а тому враховуючи відсутність доказів порушення прав позивача відповідачем, яка дотримується вищевказаного встановленого порядку, не завдаючи шкоди правам позивача, така незгода не може бути підставою для вселення позивача у приміщення будинку, якими ні вона, ні попередній власник ніколи не користувались, в т.ч. у зв`язку з їх повним відокремлення батьком позивача, ОСОБА_3 від приміщень, які він фактично набув у власність за договором купівлі-продажу від 01.12.1964р.

Щодо посилань позивача на те, що вона відмовилась від договору про порядок користування спірним будинком, суд звертає увагу на те, що як вже встановлено судом, укладаючи договір купівлі-продажу фактично конкретної частини будинку і визначаючи розмір ідеальної частки у праві спільної власності на житловий будинок відповідно до існуючого на момент укладення такого договору порядку визначення таких часток, сторони за договором як продавець та покупець визначили порядок користування покупцем ОСОБА_3 реальною часткою будинку.

Дана умова договору повністю відповідає чинному на той час законодавству, зокрема правилам ст. 39 Положення про державний нотаріат Української РСР від 31.08.1964р.

Відтак, покликання позивача на те, що вона начебто відмовляється від договору про порядок користування спільним майном, як такого, що не зареєстрований у виконкомі місцевої ради, є безпідставними, оскільки договір про користування реальною часткою будинку поряд з ідеальною часткою визначався продавцем та покупцем договором купівлі-продажу частини будинку від 01.12.1964р., а не договором, укладеним між співвласниками відповідно до ст. 116 ЦК України.

Згідно з вимогами закону, такий не визнано недійсним і не розірвано, а відтак - його умови є обов`язковими для позивача та відповідача, яка правонаступників сторін даного договору, що серед іншого підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданого ОСОБА_1 , яке серед іншого містить вищевказану умову договору купівлі-продажу частини будинку від 01.12.1964р., як частину прав та обов`язків, що успадковані позивачкою згідно з цим свідоцтвом.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позивачем не було доведено обставин, на які вона покликалась як на підставу своїх вимог, в т.ч. не надано доказів порушення її прав відповідачем, у зв`язку з чим в задоволенні пред`явлених позовних вимог слід відмовити.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст.12,141,258,259,263-265,268 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні майном,- відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Львівського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України п. п. 15., 15.5 до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається через Франківський районний суд м.Львова.

Повний текст рішення складено 17.11.2020 р.

Суддя Ванівський Ю.М.