ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/948/20 Справа № 204/2681/19 Суддя у 1-й інстанції - Самсонова В. В. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого - Лаченкової О.В.
суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.,
при секретарі - Порубай М.Л.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі
апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в особі: Чечелівського районного відділу у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області
на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2019 року
по справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Чечелівський районний відділ у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області про встановлення факту, що має юридичне значення,-

ВСТАНОВИЛА:
В квітні 2019 року до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшла заява ОСОБА_1 , заінтересована особа: Чечелівський районний відділ у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області про встановлення факту, що має юридичне значення.
Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2019 року заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Чечелівський районний відділ у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області про встановлення факту, що має юридичне значення задоволено.
Встановлено юридичний факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно проживав з 11 листопада 1986 року по 24 серпня 1991 року включно на території України.
В апеляційній скарзі Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в особі: Чечелівського районного відділу у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області просить скасувати рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 14 червня 2019 року у справі №204/2681/19 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання з 11.11.1986 року по 24.08.1991 року включно на території України, відмовити.
Відзивів на апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в особі: Чечелівського районного відділу у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2019 року від інших учасників справи до суду не надходило.
Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Серов Свердловської області колишньої Російської Соціалістичної Федеративної Радянської Республіки, нині Російської Федерації.
У 1985 році заявник переїхав на постійне місце проживання в Україну, а саме в м.Дніпропетровськ (м. Дніпро), але, після проголошення незалежності Україною, заявник не отримав паспорт громадянина України.
При цьому, ОСОБА_1 з 1990 року по 06 липня 1993 року був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Формою А.
Згідно листа Відділу обліку проживання фізичних осіб Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 23.04.2018 року №10/5-788, ОСОБА_1 був зареєстрований за вказаною адресою ще з 11 листопада 1986 року форми А матері, а з 1990 року був зареєстрований по власному паспорту.
Крім того, у період часу з 16 вересня 1992 року по 06 липня 1993 року і з 26 жовтня 1995 по 17 червня 1998 року заявник перебував на військовому обліку Соборного районного військового комісаріату як військовозобов`язаний запасу, що підтверджується листом Соборного районного військового комісаріату від 23.07.2018 року за № 2433. Згідно цього листа, в період перебування на військовому обліку в Соборному районному комісаріаті ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Зокрема вищевказані обставини були встановлені рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15 січня 2019 року у цивільній справі №204/6295/18, яке скасоване не було і набрало законної сили 15 лютого 2019 року (а.с.5-6).
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Тому, вищевказані обставини не підлягають доказуванню, оскільки вони встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили.
Цим же рішенням було встановлено юридичний факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно проживав на території України станом на 24 серпня 1991 року та перебував у громадянстві колишнього Союзу Радянських Соціалістичних Республік.
Проте, в теперішній час у заявника виникають труднощі з отриманням паспорта громадянина України, оскільки він не має підтвердження факту постійного проживання на території України у період з 11 листопада 1986 року по 24 серпня 1991 року включно.
Тому, ОСОБА_1 звернувся до суду і просив встановити факт, що він постійно проживав з 11 листопада 1986 року по 24 серпня 1991 року включно на території України.
Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Належність і набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» та може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час.
Зокрема пунктом 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» визначено, що громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення України (24.08.1991 року) постійно проживали на території України і не були громадянами інших держав.
Відповідно до п. 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках, одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24.08.1991 року або 13.11.1991 року.
Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про громадянство» від 18.01.2001 року, безперервне проживання на законних підставах на території України протягом п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України.
Згідно з п. 45 Указу № 215/2001, для прийняття громадянства України особа подає до комісії при Президентові з питань громадянства та управлінь МВС такі документи: г) один із таких документів: документ, що підтверджує безперервне проживання особи на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років, - для особи, яка в`їхала в Україну іноземцем; д) один із таких документів: копію документа, що підтверджує отримання дозволу на імміграцію в Україну; копію паспорта громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року з відміткою про прописку на території України або для іноземців та осіб без громадянства, які прибули в Україну на постійне проживання до набрання чинності законом «Про імміграцію» (07.06.2001), копію посвідки на постійне проживання.
Відповідно до п. 4 прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію», вважати такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну, іноземців та осіб без громадянства, які прибули в Україну на постійне проживання до набрання чинності цим Законом і мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про прописку або отримали посвідку на постійне проживання в Україні.
Також, судом першої інстанції встановлено, що у період з 01 вересня 1988 року по 22 червня 1992 року заявник навчався у Дніпропетровському радіо приладобудівному технікумі, що підтверджується відповідною довідкою від 25.05.2018 року за № 122 (а.с.15), а також дипломом Серії НОМЕР_1 , отриманим заявником у вказаному навчальному закладі 22.06.1992 року (а.с.14).
Крім того, ОСОБА_1 ще з 11 листопада 1986 року був зареєстрований за формою А його матері за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується листом Відділу обліку проживання фізичних осіб Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 23.04.2018 року № 10/5-788 (а.с.17).
Таким чином, заявник дійсно постійно проживав на території України у період з 11 листопада 1986 року по 24 серпня 1991 року включно.
Крім того, під час розгляду даної справи не встановлено третіх осіб, права і інтереси яких можуть бути порушені встановленням даного факту.
Задовольняючи заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що виниклі правовідносини не є спірними, той факт, що заявник постійно та безперервно проживав на території України у період з 11 листопада 1986 року по 24 серпня 1991 року включно не оспорюється, а заявлена ним заява покликана на підтвердження наявності цього факту.
Доводи апеляційної скарги, що доданий заявником на підтвердження факту постійного проживання на території України у період з 11.11.1986 року по 24.08.1991 року лист Відділу обліку проживання фізичних осіб Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 23.04.2018 року № 10/5-788, є вторинним доказом та видається на підставі документів таких як домова книга та картки прописки, тощо, які на розгляд суду надані не були, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки не доводять того, що ОСОБА_1 не проживав на території України у період з 11.11.1986 року по 24.08.1991 року.
Крім того, належність і набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» та може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час.
Твердження апелянта, що наданий заявником лист Соборного районного військового комісаріату від 23.07.2018 року за № 2433 не може бути підтвердженням факту проживання ОСОБА_1 на території України з 11.11.1986 року по 24.08.1991 року, оскільки зазначена інформація стосується лише проживання на території України останнього з 16.09.1992 року по 06.07.1993 року і з 26.10.1995 року по 17.06.1998 року, аж ніяк не станом з 11.11.1986 року по 24.08.1991 року на рік, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 15 січня 2019 року у цивільній справі №204/6295/18, яке скасоване не було і набрало законної сили 15 лютого 2019 року було встановлено юридичний факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно проживав на території України станом на 24 серпня 1991 року та перебував у громадянстві колишнього Союзу Радянських Соціалістичних Республік.
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Тому, вищевказані обставини не підлягають доказуванню, оскільки вони встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили.
Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в особі: Чечелівського районного відділу у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області - залишити без задоволення.
Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2019 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

В.С.Городнича