Справа № 161/5498/19 Головуючий у 1 інстанції: Олексюк А. В.
Провадження № 22-ц/802/311/20 Категорія: 66 Доповідач: Киця С. I.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Киці С.І.,

суддів Данилюк В.А., Шевчук Л.Я.,

секретар судового засідання - Савчук О.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

представника позивачів ОСОБА_2 ,

представника відповідачів ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивачів Липинська сільська рада Луцького району Волинської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням за апеляційною скаргою позивачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 грудня 2019 року,

В С Т А Н О В И В :

Позивачі звернулись в суд з позовом до відповідача про визнання його особою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позов мотивують тим, що є квартиронаймачами однокімнатної квартири АДРЕСА_1 . Зазначена квартира була набута їх матір`ю ОСОБА_8 та її братом - відповідачем ОСОБА_6 на праві користування, оскільки вони в даній квартирі проживали з батьками. З моменту народження вони також набули право користування зазначеною квартирою, де було зареєстроване їх місце проживання разом з матір`ю. У спірній квартирі зареєстроване постійне місце проживання відповідача, який являється їх дядьком. З 2006 року він переїхав до іншого місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 , у зв`язку з створенням сім`ї, де і мешкає до тепер. ІНФОРМАЦІЯ_1 померла їх мати і вони як сироти з 01.02.2009 року до досягнення повноліття виховувались та проживали у дитячому будинку сімейного типу за адресою: АДРЕСА_3 . Після досягнення повноліття вони повернулись проживати у дану квартиру, де зробили ремонт та створили усі умови для проживання. На даний час вони за власні кошти утримують квартиру, сплачують комунальні послуги. Відповідач з 2006 року, в тому числі, під час їхнього перебування в дитячому будинку, спірним житловим приміщенням не користувався. Перешкод у користуванні спірною квартирою вони відповідачу не чинили, останній добровільно змінив своє місце проживання, втратив інтерес до житла та як наслідок не проживає у даному житлі вже понад 15 років.

Просили суд визнати ОСОБА_6 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 грудня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивачів: Липинська сільська рада Луцького району Волинської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено.

Позивачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 подали апеляційну скаргу на вказане рішення суду першої інстанції. Вважають дане рішення незаконним та необгрунтованим, висновки суду не відповідають обставинам справи. Зазначають, що відповідач спірним житловим приміщенням не користувався з 2006 року, в тому числі під час їх перебування в дитячому будинку, його речі в квартирі були відсутні. Після повернення з дитячого будинку, відповідач жодного разу не повідомляв їм, що він не буде проживати в спірній квартирі з підстав, які вказані в рішенні суду. Насправді в 2006 році ОСОБА_6 переїхав на постійне місце проживання в АДРЕСА_2 , де постійно проживає зі своєю сім`єю та працює за місцем проживання. Всупереч викладеному, суд прийшов до висновку, що тимчасова відсутність відповідача була також пов`язана з його роботою в с. Боремець, Млинівського району Волинської області, де він здійснював догляд за житловим будинком, який належить ОСОБА_10 , який був допитаний судом в якості свідка. Перешкод в користуванні квартирою відповідачу вони не чинили, він добровільно змінив своє місце проживання, і як наслідок, не проживає в спірній квартирі вже понад 15 років, в тому числі останніх шість місяців, які передували зверненню з позовом до суду. Після повернення з дитячого будинку, з кінця 2017 року вони почали самостійно сплачувати комунальні послуги, відповідач жодних кошів на утримання майна не надає, що свідчить про те, що він втратив інтерес до спірного житла. Суд допустив порушення норм процесуального права, оскільки безпідставно відмовив в клопотанні про допит свідка. Просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу. Зазначає, що вибув на інше місце проживання з поважних причин, інтересу до житла не втратив, постійно сплачував комунальні послуги. Свідки, яких просили допитати позивачі, в судове засідання не з`явились, а тому судом не порушено норм процесуального права. В клопотанні про допит свідка ОСОБА_11 судом відмовлено з підстав порушення позивачами порядку заявлення клопотання про виклик свідка. Просить апеляційну скаргу позивачів залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з таких підстав.

Звертаючись з позовом, позивачі як на підставу позову покликались на ст.ст. 71, 72 ЖК України та обгрунтовували його тим, що відповідач більше шести місяців постійно не проживає в спірному жилому приміщенні, оскільки з 2006 року проживає за адресою: АДРЕСА_2 , у зв`язку з створенням сім`ї, де і мешкає на даний час.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачами не доведено факту не проживання відповідача в спірному житлі більше шести місяців без поважних причин.

Такі висновки суду відповідають встановленим обставинам справи і нормам матеріального права.

Судом встановлено, що позивачі є квартиронаймачами однокімнатної квартири АДРЕСА_1 .

Зазначена квартира була набута матір`ю позивачів - ОСОБА_8 та відповідачем ОСОБА_6 на праві користування. Квартира не приватизована.

Місце проживання сторін зареєстроване у спірній квартирі, що підтверджується копіями їх паспортів, витягами з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання та довідкою про склад зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивачів ОСОБА_8 .

Рішенням виконавчого комітету Липинської сільської ради Луцького району Волинської області від 12.06.2007 року № 53 ОСОБА_6 призначено опікуном над неповнолітніми племінниками ОСОБА_4 та ОСОБА_5

25.12.2008 року рішенням виконавчого комітету Липинської сільської ради Луцького району Волинської області № 169 припинено опіку ОСОБА_6 над неповнолітніми ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

На підставі розпорядження Луцької районної державної адміністрації Волинської області від 26.01.2009 року № 14, позивачі з 01.02.2009 року були влаштовані до дитячого будинку сімейного типу за адресою: АДРЕСА_3 , де виховувались та проживали до досягнення повноліття.

Згідно висновку ДОП СП Луцького РВП ЛВП ГУНП у Волинській області від 31.01.2018 року та довідки від 28.02.2019 року ОСОБА_6 в квартирі АДРЕСА_1 , не проживає з 2006 року по даний час.

ОСОБА_4 23.04.2019 року зареєструвала шлюб та змінила прізвище на ОСОБА_4 .

Відповідно до ч. 1 ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім`ї наймача права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.

Судом встановлено, що спірна квартира є однокімнатною. Так як у вказаній квартирі проживає ОСОБА_4 , ОСОБА_5 Відповідач ОСОБА_6 не проживає у спірній квартирі, оскільки площа та планування квартири не дають можливості для одночасного проживання в квартирі трьох дорослих осіб. Відповідач не втратив інтересу до житла, проводить оплату житлово - комунальних послуг. Іншого житла на праві власності чи користування немає.

За таких обставин, врахувавши поважність причин відсутності відповідача у спірній квартирі понад 6 місяців, а також відсутність у відповідача іншого житла, суд зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позову.

Повага до права людини на житло закріплена у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього.

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності, та враховувати принцип пропорційності втручання у право на повагу до житла, гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції про права людини 1950 року.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 грудня 2019 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий

Судді: