Постанова

Іменем України

11 червня 2020 року

м. Київ

справа № 464/7430/16

провадження № 61-35966св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на постанову Апеляційного суду Львівської області від 17 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Струс Л. Б., Левика Я. А., Шандри М. М., у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом, в якому просило стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором № Є/V 2951 від 05 червня 2007 року в сумі 26 595,03 дол. США, що згідно з курсом НБУ станом на момент розрахунку складає 710 619,20 грн та понесені судові витрати по сплаті судового збору.

В обґрунтування позовних вимог посилалося на те, що згідно кредитного договору № Є/V 2951 від 05 червня 2007 року відповідачу ОСОБА_1 було надано кредит у розмірі 15 000,00 дол. США з терміном повернення кредиту до 07 червня 2010 року. Одночасно, в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 05 червня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 1, відповідно до якого остання взяла на себе зобов`язання відповідати перед банком, як кредитором, за виконання позичальником ОСОБА_1 зобов`язань в повному обсязі (повернення кредиту, сплата відсотків за користування кредитом, можливих штрафних санкцій та відшкодування збитків та витрат, пов`язаних з пред`явленням вимог за основним зобов`язанням). Однак, відповідачі взяті на себе зобов`язання за кредитним договором та договором поруки не виконали, кредитні кошти не повернули, нараховані відсотки не сплатили, на попередження не реагують. В зв`язку із зазначеним банк просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором в судовому порядку.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Сихівського районного суду міста Львова від 04 квітня 2017 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № Є/V 2951 від 05 червня 2007 року в розмірі 26 595,03 дол. США та понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 10 659,29 грн. В решті позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідач ОСОБА_1 прострочила сплату поточних платежів за кредитом та нарахованих відсотків за кредитним договором, вчасно не повернула кредит, не виконавши взятих за договором зобов`язань, а також за відсутності зі сторони відповідача фактичних доказів в підтвердження виконання таких боргових зобов`язань та/або наявності іншого боргового розрахунку, вважав, що з відповідача ОСОБА_1 , як позичальника, в користь позивача ПАТ КБ «ПриватБанк», як кредитора, підлягає до стягнення заборгованість за кредитним договором № Є/V 2951 від 05 червня 2007 року в розмірі 26 595,03 дол. США.

Відмовляючи в частині позову до ОСОБА_2 суд вважав поруку припиненою на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України.

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 17 квітня 2018 року рішення Сихівського районного суду міста Львова від 04 квітня 2017 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у позові відмовлено. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» судовий збір в сумі 11 725,22 грн на користь держави.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, якщо такі дії вчинено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про переривання строку позовної давності, керуючись лише наданим банком розрахунком, без підтвердження квитанцією, касовим ордером та іншими документами, що засвідчують визнання боргу боржником, оскільки відповідач заперечувала вчинення цих дій.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у травні 2018 року до Верховного Суду, ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 23 червня 2018 року відкрито касаційне провадження у зазначеній справі та витребувано її із Сихівського районного суду міста Львова.

05 червня 2020 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Фаловської І. М.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції не повно досліджено обставини справи. Заявник зазначає, що банком не пропущено строк позовної давності, оскільки сума від реалізації заставного майна не покриває вимоги заставодержателя, а тому він має отримати суму, якої не вистачає.

Відзив на касаційну скаргу не надходив

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судом встановлено, що 05 червня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та позичальником ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № Є/V 2951, згідно умов якого остання отримала кредит у розмірі 15 000,00 дол. США строком до 07 червня 2010 року (а. с. 10-11).

Відповідно до пункту 6.8 кредитного договору термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів, за цією угодою встановлюється сторонами тривалістю 5 років.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, ПАТ КБ «ПриватБанк» уклав договір поруки № 1 від 05 червня 2007 року з відповідачем ОСОБА_2 , яка в свою чергу взяла на себе зобов`язання відповідати за виконання боржником - відповідачем ОСОБА_1 умов кредитного договору та нести солідарну відповідальність у випадку його невиконання чи неналежного виконання позичальником (а. с. 14).

У зв`язку з невиконанням умов кредитного договору у ОСОБА_1 виникла заборгованість, що станом на 08 вересня 2016 року становила 26 595,03 дол. США, з яких: 6 937,08 дол. США - залишок заборгованості за кредитом; 19 657,95 дол. США - заборгованість за відсотками за користування кредитом (а. с. 3-4).

З розрахунку заборгованості вбачається, що останній платіж ОСОБА_1 здійснила 14 листопада 2008 року.

Рішенням Сихівського районного суду міста Львова від 24 листопада 2009 року задоволено позов ЗАТ КБ «ПриватБанк» та вирішено передати в заклад банку предмети застави шляхом вилучення у ОСОБА_2 належного їй на праві власності заставленого майна, а саме: товар в обороті (парфуми, біжутерія, постільна білизна); цифровий фотоапарат «Canon», 2006 року випуску; виставкові полиці для товару (алюмінієві, обшиті пластиком), що складаються з 8 секцій, 2006 року випуску; телевізор «Grundig 26lw68-7510», 2006 року випуску; холодильник «ARDO», модель ІМР15SA, серійний номер 3 ; пекарська піч конвекційна «MIWE gusto 3.43»; кондиціонер «Samsung», модель SH24ZS6A , серійний номер A9HZP2KX200032W ; м`яка частина (диван, крісло), зеленого кольору, 2006 року випуску; автомобіль марки «VOLKSWAGEN» модель «Golf», 2000 року випуску, легковий комбі-В, номер кузова НОМЕР_4 , державний номерний знак НОМЕР_5 та в рахунок погашення заборгованості в сумі 10 248,48 дол. США звернути стягнення на вищевказане майно шляхом його безпосереднього продажу конкретному покупцю з правом укладання заставодержателем договору купівлі-продажу предмета застави від імені заставодавця.

З акту прийому-передачі автомобіля від 11 лютого 2016 року вбачається, що Західне ГРУ КБ «ПриватБанк», бізнес «Споживче кредитування» передало, а ОСОБА_3 прийняла автомобіль марки «VOLKSWAGEN» модель «Golf», 2000 року випуску, чорний, номер кузова НОМЕР_4 , державний номерний знак НОМЕР_5 ; грошові кошти у розмірі 59 000 грн зараховані до установи банку (а. с. 117).

Вилучені в результаті реалізації заставного майна (транспортного засобу) кошти були спрямовані на придбання іноземної валюти (дол. США) та зараховані в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № Є/V 2951 від 05 червня 2007 року в загальній сумі 2 193,31 дол. США, що підтверджується меморіальним ордером № 1 від 11 лютого 2016 року (а. с. 68).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ).

Відповідно до пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 460-ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Отже, розгляд касаційної скарги у цій справі здійснюється у порядку, визначеному ЦПК України в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції без змін, оскільки її ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений договором строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно із частинами першою та другою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За змістом частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як вбачається з розрахунку заборгованості останній платіж ОСОБА_1 здійснила 14 листопада 2008 року.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно із статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

При цьому, якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

У правовій позиції Верховного Суду України від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 зазначено, що вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, якщо такі дії вчинено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності. Про переривання позовної давності не свідчить наданий банком розрахунок без підтвердження квитанціями, касовими ордерами та іншими документами, що засвідчують здійснення платежу особисто позичальником та визнання ним боргу, оскільки відповідач заперечував вчинення цих дій.

Таку ж правову позицію висловив Верховний Суд в постанові від 19 серпня 2019 року у справі № 570/2528/15-ц.

Верховний Суд погоджується із висновками суду апеляційної інстанції, що переривання строку позовної давності не може підтверджуватися лише наданим банком розрахунком, за відсутності квитанції, касового ордера, або інших документів, що засвідчують визнання боргу боржником.

Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині постанови суду апеляційної інстанції, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновку суду апеляційної інстанції.

Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на вищевказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги правильного висновку суду апеляційної інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Львівської області від 17 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький
І. В. Литвиненко
І. М. Фаловська