Провадження № 22-ц/812/1703/20 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2020 року м. Миколаїв

справа № 478/686/20

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О.,

переглянувши в апеляційному порядку у спрощеному провадженні без виклику сторін цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до Головного управління Національної поліції України в Миколаївській області, прокуратури Миколаївської області та Державної казначейської служби України

про відшкодування моральної шкоди

за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України

на рішення Казанківського районного суду Миколаївської області, ухвалене 6 липня 2020 року суддею Іщенко Х.В. в приміщенні цього ж суду (дата складання повного рішення не зазначена),

У С Т А Н О В И В:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Державної казначейської служби України (далі ДКСУ), Головного управління Національної поліції України в Миколаївській області (далі ГУ НПУ), Прокуратури Миколаївської області про відшкодування моральної шкоди.

Позивач зазначав, що 25 жовтня 2017 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000591 внесені відомості про кримінальне правопорушення за ознаками, передбаченими частиною 3 статті 187 КК (розбій з проникненням до житла). 12 листопада 2017 року на його адресу надійшло повідомлення про підозру в скоєнні кримінального правопорушення, а 14 листопада 2017 року його затримав слідчий Казанківського ВП Новобузького ВП ГУНП. 15 листопада 2017 року за клопотанням слідчого суд обрав запобіжний захід цілодобовий домашній арешт. 16 листопада 2018 року цілодобовий домашній арешт замінено на нічний (з 20 до 06 години). Вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 18 квітня 2019 року його, ОСОБА_1 , виправдано за недоведеністю участі у вчиненні кримінального правопорушення. Ухвалою Херсонського апеляційного суду від 23 квітня 2020 року вирок суду першої інстанції в цій частині залишено без змін.

Посилаючись на те, що внаслідок незаконних дій правоохоронних органів щодо притягнення до кримінальної відповідальності та тривалості цих дій, він зазнав моральну шкоду, розмір якої має складати не менше мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом (з 12 листопада 2017 року по 23 квітня 2020 року), ОСОБА_1 просив, уточнивши позовні вимоги (а.с.85), стягнути зі спеціального рахунку ДКСУ 140 273 грн. моральної шкоди. Позивач також просив постановити окрему ухвалу щодо порушень вимог закону працівниками органів поліції та прокуратури.

В відзиві на позов представник ГУ НПУ в Миколаївській області вимоги ОСОБА_1 не визнав, посилаючись на відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди, а саме відсутність доказів незаконності дій працівників поліції під час досудового розслідування; виправдання ОСОБА_1 судом лише у зв`язку з недоведеністю його участі у скоєнні злочину, а не у зв`язку з його невинуватістю; а також недоведеність заподіяння йому моральної шкоди (а.с.53-58).

У відзиві на позов представник Прокуратури Миколаївської області, також, посилаючись на недоведеність підстав відповідальності держави та необґрунтованість вимог про відшкодування моральної шкоди, просив у задоволенні позову відмовити.

У відзиві на позовну заяву представник ДКСУ вимоги ОСОБА_1 не визнав, наголошуючи, що позивач не обґрунтував заподіяння йому моральної шкоди та її розмір та невірно визначив особу, відповідальну за шкоду, заподіяну правоохоронними органами, та джерело відшкодування (а.с.44-46).

Рішенням Казанківського районного суду м. Миколаєва від 6 липня 2019 року позов задоволено. На користь ОСОБА_1 з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету Україна стягнуто 140 270,03 грн. моральної шкоди. У постановленні окремої ухвали відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що вимоги ОСОБА_1 підпадають під дію Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 1 грудня 1994 року

№ 266/94-ВР (далі Закон №266/94). Розмір відшкодування визначено судом, виходячи з мінімального розміру заробітної плати (4173 грн.) за кожен місяць за період з 2 листопада 2017 року (дата винесення повідомлення про підозру) до 23 квітня 2020 року (час набуття виправдувальним вироком суду законної сили).

З апеляційною скаргою на судове рішення звернувся представник ДКСУ, який просив рішення суду скасувати та у позові відмовити. Апелянт посилався на те, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, а саме положення статтей 1173, 1174, 1176 ЦК, та не звернув увагу на те, що дії працівників органів досудового розслідування та прокуратури у встановленому порядку незаконними не визнавались. Поза увагою суду залишився і факт недоведеності заподіяння ОСОБА_1 моральної шкоди та розміру відшкодування. Невірно визначив суд і мінімальний розмір відшкодування, застосувавши замість розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір мінімальної заробітної плати.

Правом відзиву на апеляційну скаргу сторони не скористались.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК апеляційна скарга розглядається судом у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Спірні правовідносини регулюються конституційними нормами та нормами цивільного законодавства.

Так, відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Право, умови та порядок відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури або суду, передбачені статтею 1176 ЦК та Законом№266/94.

Зазначеними нормами передбачено, що відшкодуванню підлягає шкода, завдана громадянинові, зокрема, внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У цьому випадку завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що проводять досудове розслідування, та прокуратури (частина 1 статті 1176 ЦК, пункт 1 статті 1 Закону №266/94).

Право на відшкодування, в тому числі, моральної шкоди виникає, поряд з іншими випадками, у разі постановлення виправдувального вироку суду (частина 2 статі 1176 ЦК, пункт 1 статі 2 Закону №266/94).

Відшкодування шкоди в цих випадках здійснюється за рахунок коштів державного бюджету (частина 1 статі 4 Закону).

Підставою відшкодування моральної шкоди є завдання особі моральної втрати, що призвела до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини 5,6 статті 4 Закону№266/94).

Зміст положень цих норм повністю відтворено судом першої інстанції в мотивувальній частині судового рішення, і їх повторне викладення є недоцільним.

Судом встановлено, що 25 жовтня 2017 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000591 внесені відомості про вчинення відносно ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 187 КК (розбій з проникненням у житло).

2 листопада 2017 року слідчим винесено повідомлення на ім`я ОСОБА_1 про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статтею 187 КК (а.с.5).

15 листопада 2017 року Казанківський районний суд Миколаївської області обрав ОСОБА_1 запобіжний захід цілодобовий домашній арешт (а.с.7-8).

16 листопада 2018 року Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області встановив домашній арешт ОСОБА_1 з 20.00 год. до 06.00 год. наступної доби (а.с.16).

Вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 18 квітня 2019 року ОСОБА_1 за пред`явленим обвинуваченням в скоєнні злочину, передбаченого ч.3 ст.187 КК України, виправдано за недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні вказаного кримінального правопорушення. Запобіжний захід у вигляді домашнього арешту скасовано.

Ухвалою Херсонського апеляційного суду від 23 квітня 2020 року вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 18 квітня 2019 року в часині виправдання ОСОБА_1 залишено без змін (а.с.24-30).

Звертаючись з вимогами до держави про відшкодування моральної шкоди, ОСОБА_1 посилався на її заподіяння незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури, які полягали в тому, що він з листопада 2017 року по квітень 2020 року безпідставно перебував під слідством та судом та відносно нього обирався запобіжний захід.

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що внаслідок притягнення до відповідальності, оголошення підозри, затримання, застосування домашнього арешту з подальшим виправданням вироком суду, ОСОБА_1 зазнав моральних втрат та набув право на відшкодування цієї шкоди за частиною 5,6 статті 4 Закону №266/94та статті 1176 ЦК.

При визначенні розміру відшкодування суд першої інстанції виходив з положень статті 13 Закону№266/94, за якою відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент відшкодування (пункт 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» з наступними змінами).

Мінімальна заробітна плата з 1 січня 2020 року на час розгляду справи складає 4723 грн.

Часом порушення прав ОСОБА_1 суд вважав період з дня винесення на його ім`я повідомлення про підозру ( 2 листопада 2017 року) до дня набуття виправдувальним вироком законної сили (23 квітня 2020 року), а саме 29 місяців та 21 день.

Доводів щодо невірного визначення періоду перебування позивача під слідством та судом апеляційна скарга не містить.

Отже, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції як в частині встановлених підстав для відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 за положеннями статті 1173 ЦК та Закону №266/94, так і в частині мінімального розміру відшкодування, розрахованого за статтею 13 Закону №266/94 140 240 грн.

Цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом.

Апеляційний суд не може взяти до уваги доводи апелянта про те, що обов`язковою передумовою відшкодування моральної шкоди є визнання в установленому порядку (за правилами КПК) незаконними дій працівників органів досудового слідства та прокуратури.

Як зазначалось вище, спірні правовідносини регулюються не тільки загальними нормами цивільного законодавства, а й спеціальними нормами, яким є Закон №266/94. Нормами цього закону і визначаються умови його застосування, тобто складові права на відшкодування.

При цьому відповідно до пункту 1 статті 2 Закону №266/94 ( на відміну від положень, наприклад, пункту 11) для виникнення права на відшкодування достатньо лише виправдувального вироку, який сам по собі свідчить про незаконність попередніх дій органів досудового розслідування та прокуратури.

Посилання апелянта на положення статей 1173,1174 ЦК щодо необхідності попереднього встановлення протиправного характеру дій заподіювача (органів досудового слідства та прокуратури), є помилковим.

Зазначені норми спірні правовідносини не регулюють.

Не є переконливими і посилання апелянта на те, що недоведеним залишився і факт заподіяння ОСОБА_1 моральної шкоди.

Так, протягом досудового слідства ОСОБА_1 був вимушений приймати участь у слідчих та судових діях, піддавався затриманню та тривалому домашньому арешту, що перешкоджало вільно обирати спосіб життя, забезпечувати сім`ю, та вимагало від нього додаткових зусиль, необхідних для організації життя. Лише факт знаходження під кримінальним переслідуванням та необхідність захищатись від обвинувачень викликає цілком природні хвилювання та стресові ситуації, що негативно впливають на звичний спосіб життя та зумовлюють душевні переживання та страждання у будь-якої людини.

Не можна погодитись і з твердженням апелянта про те, що суд першої інстанції помилково застосував у розрахунках відшкодування розмір мінімальної заробітної плати, замість розміру прожиткового мінімуму на час розгляду справи, що передбачено пунктом 3 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №1774-УІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 6 грудня 2016 року (далі Закон №1774-УІІІ).

Зазначеною нормою установлено, що мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року.

Але ці правила, як і правила пунктів 4 та 5 цього ж розділу, розповсюджуються на певні правовідносини, зокрема пункт 3 регулює застосування розрахункових величин лише у трудових відносинах.

Будь-яких застережень щодо застосування прожиткового мінімуму для розрахунку відшкодування за Законом №266/94, положення Закону №1774-УІІІ не містять.

Висновок про застосування при розрахунку відшкодування моральної шкоди за Законом №266/94 розміру мінімальної заробітної плати міститься у постановах Верховного Суду (КЦС) від 22 січня 2020 року у справі №511/2176/18, від 25 липня 2018 року у справі № 607/14493/16-ц, від 13 грудня 2018 року у справі № 559/600/17 та інші.

Правовий висновок Верховного Суду є обов`язковим при застосуванні судами норм права при вирішенні аналогічних спорів ( частина 4 стаття 263 ЦПК), незалежно від оцінки судом цього положення закону за принципом справедливості.

Оскільки апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування судового рішення.

Керуючись статями 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Казанківського районного Миколаївської області від 6 липня 2020 року залишити без змін

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: В.В.Коломієць

Н.О.Шаманська

---------------------------------

Повну постанову складено 19 листопада 2020 року