Провадження № 22-ц/801/329/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ан О. В.
Доповідач:Рибчинський В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2020 рокуСправа № 127/27607/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати

у цивільних справах:

судді-доповідача Рибчинського В.П.,

суддів Голоти Л.О., Денишенко Т.О.

за участю секретаря судового засідання Кузьменка Б.І., представника ОСОБА_1 адвоката Арустамян А.Е., представника Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» - адвоката Бітюкової І.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07 листопада 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» про визнання незаконним і скасування наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності, -

в с т а н о в и в:

В жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» про визнання незаконним і скасування наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності.

На обґрунтування позовних вимог позивач посилався на відсутність провини в неприбутті у відрядження 18.09.2018 року т.я. він не був своєчасно проінформований про відрядження та його не ознайомили з коштористом витрат або з довідкою-розрахунком, не видали аванс, передбачені Інструкцією про службові відрядження в межах України і за кордон, затверджені наказом МФ України № 59 від 13.03.1998 року, а також Положенням про відрядження працівників ПАТ "ДПЗКУ", затвердженого наказом № 367 від 19.12.2017 року.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 07 листопада 2019 року позов задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" № 858-к від 24.09.2018 року "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 ".

Стянуто з Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" на користь ОСОБА_1 704 грн 80 коп. в рахунок відшкодування судових витрат.

Не погоджуючись з таким рішенням суду ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просило оскаржуване рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази в їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах з ПАТ «ДПЗКУ» та займає посаду начальника Вінницького регіонального відділу регіонального управління № 1 департаменту закупівель.

17.09.2018 року ПАТ «ДПЗКУ» видано наказ № 451, відповідно до якого: ОСОБА_1 направлено у відрядження 18.09.2018 року тривалістю 01 день до м. Київ у центральний апарат ПАТ «ДПЗКУ»; департаменту бухгалтерського обліку та звітності у встановленому законодавством порядку доручено забезпечити видачу грошового авансу для здійснення наступних витрат, пов`язаних зі службовим відрядженням (витрати на проїзд, добові, проживання в готелі) (на 75 а.с. том 1).

Разом з наказом виготовлено та оформлене відповідне посвідчення на відрядження № 868 від 17.09.2018 року (на 76 а.с. том 1).

Сканована копія наказу про відрядження направлена на електронну адресу ОСОБА_1 17.09.2019 року о 17:47 год. при цьому робочий день закінчувався о 18:00 год. (на 97 а.с. том 1).

Сторонами не оспорювався факт про те, що ОСОБА_1 у визначені наказом місце та дату відрядження не прибув.

Від надання пояснень щодо невиконання наказу ОСОБА_1 відмовився (акт на 78 а.с.). В подальшому позивач змінив свою думку та подав пояснювальну записку в якій зазначив, що неприбуття 18.09.2019 року до головного офісу ПАТ «ДПЗКУ» зумовлено отриманням наказу про відрядження тільки 18.09.2019 року (на 98 а.с. том 1).

24.09.2018 року ПАТ «ДПЗКУ» видано наказ № 858-К про оголошення ОСОБА_1 догани. Підставами наказу стали: службова записка директора департаменту закупівель С. Ізотова від 21.09.2018 року № 4/4/367; акти про відмову від ознайомлення з наказом про відрядження та про відмову ОСОБА_1 надавати пояснення щодо невиконання наказу про відрядження від 18.09.2019 року (на 80 а.с. том 1).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача не було підстав для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, оскільки невиконання ОСОБА_1 наказу про відрядження пояснюється його необізнаністю про існування такого наказу.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Так, згідно зі ст.147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Відповідно до вимог ст.148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Статтею 149 КЗпП України передбачено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Таким чином, підставою застосування догани є вчинення працівником протиправного винного діяння (дії чи бездіяльності), яке визнається дисциплінарним проступком. Протиправність поведінки працівника полягає в порушенні ним своїх трудових обов`язків, закріплених нормами трудового права, зокрема КЗпП України, правилами внутрішнього розпорядку тощо.

Поважними причинами, що виключають вину працівника, можуть бути життєві обставини. У разі виникнення трудового спору наявність чи відсутність поважних причин, а отже, наявність чи відсутність вини працівника встановлює орган, що розглядає спір.

З роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 грудня 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» вбачається, що при розгляді справ про накладення дисциплінарних стягнень за порушення трудової дисципліни судам необхідно з`ясовувати, в чому конкретно проявилося порушення, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1-149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарного стягнення, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи враховані обставини, за яких вчинено проступок тощо.

З матеріалів справи вбачається, що наказ № 451, відповідно до якого ОСОБА_1 направлено у відрядження 18 вересня 2018 року тривалістю в 1 день до м. Києва будо видано 17 вересня 2018 року та направлено позивачу на електронну пошту в той самий день о 17:47 год.

В судовому засіданні суду першої інстанції свідки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підтвердили той факт, що 17 вересня 2018 року ОСОБА_1 в кінці робочого дня перебував на зустрічі з ОСОБА_2 в межах своїх повноважень.

Отже ОСОБА_1 фізично не міг отримати наказ про його відрядження до м. Києва. З зазначеним наказом він ознайомився лише на початку робочого дня 18.09.2018 року, тобто в день вибуття у відрядження.

Під час проведення селекторної наради департаменту закупівель 18.09.2018 року в онлайн-режимі ОСОБА_1 відмовився надавати пояснення щодо невиконання наказу про відрядження.

Проте в цей же день ОСОБА_1 направив на електронну адресу директора департаменту закупівель ПАТ «ДПЗКУ» Ізотова С.О. пояснювальну записку, в якій зазначив, що неприбуття його до центрально офісу ПАТ «ДПЗКУ» пов`язано із отриманням наказу про відрядження лише 18.09.2018 року (т. 1 а.с. 98).

Доводи апелянта щодо відсутності обов`язку роботодавця виплачувати аванс працівникові, який вибуває у відрядженні, а лише передбачений обов`язок підприємства відшкодовувати понесені працівником у відрядженні витрати спростовується п.5 Положенням про відрядження працівників Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України», затвердженого наказом ПАТ «ДПЗКУ» від 19.12.2017 року № 367, що регулює порядок відрядження в межах України.

Згідно п.п. 5.5 пункту 5 Положення для здійснення поточних витрат під час службового відрядження Товариство забезпечує працівникам, які вибувають у відрядження, виплату авансу на відрядження в розмірі 75% від попередньо розрахованої суми витрат, який перераховується у безготівковій формі на картковий рахунок працівника. Для отримання авансу на відрядження, до департаменту бухгалтерського обліку та звітності (або бухгалтерії філій) за два робочі дні до початку відрядження повинні бути надані копія наказу та посвідчення про відрядження з попередньо розрахованими витратами на відрядження (т. 1 а.с. 53-69).

Зазначені положення підтверджує наказ в.о. голови Правління І.Марченко від 17.09.2018 року № 451 «Про відрядження ОСОБА_1 », відповідно до якого департаменту бухгалтерського обліку та звітності у встановленому законодавством порядку доручено забезпечити видачу грошового авансу для здійснення наступних витрат, пов`язаних із службовим відрядженням (витрати на проїзд, добові, проживання в готелі) та встановлено розмір добових у сумі 350,00 грн згідно з наказом Товариства від 29.01.2018 року № 20 (т. 1 а.с. 75).

Проте ПАТ «ДПЗКУ» в порушення вимог трудового законодавства, належним чином своїх зобов`язань не виконало, зокрема не ознайомило завчасно ОСОБА_1 з наказом про відрядження останнього, не виплачено аванс на витрати, пов`язані із службовим відрядженням.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність вини в діях ОСОБА_1 , що виключає наявність дисциплінарного проступку і як наслідок притягнення його до дисциплінарної відповідальності.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, які фактично зводяться до посилань про недоведеність пред`явлених позовних вимог та безпідставне задоволення позову, оскільки суд першої інстанції розглянув дану справу дотримавшись принципу диспозитивності цивільного судочинства, який передбачено ст. 13 ЦПК України, та вирішив спір в межах заявлених позовних вимог і на підставі наявних доказів.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенції) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 19 лютого 2020 року.

Суддя-доповідач: В.П. Рибчинський

Судді: Л.О. Голота

Т.О. Денишенко