Справа № 466/3367/19 Головуючий у 1 інстанції: Білінська Г.Б.
Провадження № 22-ц/811/336/20 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Симець В.І.

з участю: ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 ,

представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ,

представника Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові - Заяць Б.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 та ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 грудня 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

у квітні 2019 року ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 звернулися з позовом до ОСОБА_3 , Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові про скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації, повідомлення про початок виконання будівельних робіт та зобов`язання до вчинення дій.

В обґрунтування позовних вимог покликаються на те, що є співвласниками частини житлового будинку по АДРЕСА_1 , співвласником іншої частини цього будинку є ОСОБА_3 , будинок знаходиться на земельній ділянці, яка перебуває у їх спільній сумісній власності. Зазначають, що у 1995 році ОСОБА_3 розпочав самочинне будівництво до належної йому на праві власності квартири АДРЕСА_2 , а саме: будівництво прибудови та надбудови другого та мансардного поверхів у квартирі АДРЕСА_3 . Виконавчим комітетом Львівської міської ради було прийняте рішення № 927 «Про погодження прийняття в експлуатацію частини приватного житлового будинку садибного типу на АДРЕСА_1 », Інспекція ДАБК у Львівській області видала ОСОБА_3 повідомлення про початок будівельних робіт та зареєструвала декларацію про готовність об`єкта до експлуатації № ЛВ 72 від 07.08.2014 року із врахуванням реконструкції з прибудовою та надбудовою частини житлового будинку на АДРЕСА_1 . Зазначають, що ОСОБА_3 , заповнюючи декларацію зазначив у ній недостовірну, неправдиву інформацію, не надав документів, необхідних для реєстрації декларації, порушив порядок подання декларації. Ним надано недостовірні відомості та недостовірну інформацію про проектну документацію, про дозвільні документи, про техніко-економічні показники об`єкта та характеристику житлових будинків, а саме зазначено, що загальна площа будівлі 113,5 кв. м., що не відповідає дійсності, оскільки згідно технічного паспорта загальна площа будинку становить 236,4 кв. м. Вважають, що реєстрація такої декларації підлягає скасуванню органом державного архітектурно-будівельного контролю, оскільки окрім надання неправдивих відомостей ОСОБА_3 були здійснені й порушення самого порядку подання декларації та необхідних документів для її реєстрації. Крім цього, на момент видання ОСОБА_3 декларації діяв Порядок прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затверджений наказом Мінрегіонбуду України № 95 від 19.03.2013 року. Прийняття в експлуатацію об`єктів здійснюється шляхом реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації на підставі заяви про прийняття в експлуатацію об`єкта, яка підписується також співвласниками земельної ділянки та зазначеного об`єкта (у разі їх наявності), що є обов`язковою умовою, однак така заява ними, як співвласниками житлового будинку, не підписувалася, а ОСОБА_3 вчиняє дії щодо оформлення права власності на самочинно здійснену реконструкцію, що порушує їхні права. З наведених підстав, просили скасувати реєстрацію декларації № 72 від 07.08.2014 року про готовність об`єкта до експлуатації, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та скасувати реєстрацію повідомлення про початок виконання будівельних робіт №ЛВ 48 від 04.06.2014 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 12 грудня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржили ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликаються на те, що рішення суду незаконне та необґрунтоване, ухвалене з невідповідністю висновків суду обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Апелянти стверджують, що наявна в матеріалах справи заява-згода надана на реконструкцію, здійснену у 1990-х роках і не може вважатися згодою на реконструкцію, яку ОСОБА_3 здійснив у 2014 році, оскільки будівництво, розпочате у 2014 році, суттєво впливає на визначення вартості частини житлового будинку і розмір частки у праві власності на земельну ділянку, зокрема, у разі спору між співвласниками житлового будинку, розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташований будинок, визначається виходячи з розміру їхньої частки у вартості будинку. Зазначають, що є співвласниками допоміжних приміщень у будинку, а оскільки належні сторонам квартири знаходяться в одному будинку, об`єднані єдиними будівельними конструкціями, знаходяться на єдиному фундаменті, відтак втручання в частини будинку, зокрема, будівельні конструкції, інженерні мережі, комунікації, безумовно впливають на права та законні інтереси всіх співвласників. На думку апелянтів, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову одночасно у зв`язку з відсутністю порушеного права позивачів та з підстав пропуску позовної давності, допустив порушення норм процесуального права, що підтверджується висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 року у справі № 372/1036/15-ц. З наведених підстав просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 , представника Інспекції держархбудконтролю у м. Львові Заяць Б.Р. на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачами не доведено належними та допустимими доказами порушення відповідачами прав чи законних інтересів позивачів, які б підлягали судовому захисту. Крім цього суд відмовив у задоволенні позову за спливом строку позовної давності за заявою відповідача.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_3 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру від 09.12.1993 року.

Зі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого виконкомом Львівської міської ради 29.10.1996 року, вбачається, що ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 є власниками квартири АДРЕСА_3 .

05.10.2009 року ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 підписали заяву-згоду, у якій зазначили, що вони, як мешканці квартири АДРЕСА_3 не заперечують щодо того, що власник квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_3 здійснив прибудову і надбудову до своєї квартири і не порушує їхніх законних прав.

Із заяви-згоди вбачається, що справжність підписів ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 посвідчені директором ЛКП «Варшавське», підписання заяви-згоди іншими не заперечується.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 підтвердив підписання заяви-згоди.

24.02.2010 року ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 підписали спільну заяву про видачу висновку про визначення ідеальних часток з визначенням конкретних приміщень на житловий будинок на АДРЕСА_1 .

16.07.2010 року рішенням Львівської міської ради № 927 погоджено прийняття в експлуатацію частини приватного житлового будинку садибного типу після прибудови та надбудови до квартири АДРЕСА_3 , які здійснив громадянин ОСОБА_3

04.06.2014 року Інспекцією ДАБК у Львівській області зареєстровано повідомлення про початок виконання будівельних робіт №ЛВ48 від 04.06.2014 року за адресою: АДРЕСА_1 .

28.07.2014 року Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки Львівської міської ради видало технічний паспорт ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , в якому вже містяться відомості про проведену ОСОБА_3 реконструкцію з прибудовою та надбудовою частини житлового будинку на АДРЕСА_1 .

07.08.2014 року Інспекцією ДАБК у Львівській області зареєстровано подану ОСОБА_3 декларацію про готовність об`єкта до експлуатації № ЛВ72 від 07.08.2014 року реконструкції з прибудовою та надбудовою частини житлового будинку на АДРЕСА_1 .

Предметом позову є скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації, скасування реєстрації повідомлення про початок виконання будівельних робіт та зобов`язання Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю внести до відповідного реєстру відомості про скасування декларації та повідомлення.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 пояснив, що мешканцями квартири АДРЕСА_3 зі згоди ОСОБА_3 також проведено реконструкцію з добудовою належної їм на праві власності квартири, яка ними узаконена, і ОСОБА_3 не заперечував щодо оформлення позивачами права власності на реконструйовану з добудовою квартиру, площа якої також збільшилася. Ствердив, що ОСОБА_3 не заперечував щодо узаконення ними добудови та надбудови за квартирою АДРЕСА_3 .

Як на підставу позовних вимог позивачі посилаються на те, що ОСОБА_3 вніс недостовірну, неправдиву інформацію в декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, зокрема, в пункти 9, 10, 12 та 13 декларації, невірно зазначив площу житлового будинку та кількість квартир у житловому будинку, чим порушив їхні права.

Аналізуючи зміст декларації про готовність об`єкта до експлуатації можна дійти висновку про те, що ОСОБА_3 у декларації зазначав інформацію, що стосувалася саме об`єкта декларування, яким є частина житлового будинку по АДРЕСА_1 , а не житловий будинок в цілому, інформація в декларації стосується саме реконструкції з надбудовою та добудовою частини житлового будинку загальною площею 113.50 кв.м, а відтак інформація, яка зазначалася ним в декларації стосувалася саме цього об`єкту, а не житлового будинку в цілому загальною площею 236.4 кв.м.

Доводи позивачів про неправдивість інформації щодо об`єкта декларування є безпідставними, необґрунтованими, оскільки декларація про готовність об`єкта до експлуатації стосувалася саме добудови та надбудови до квартири АДРЕСА_3 , загальна площа якої після реконструкції та надбудови становить 113.5 кв.м, і в пункті 12 декларації слід було зазначити інформацію про загальну площу будівлі, саме об`єкту декларування, а не житлового будинку в цілому.

Заповнюючи декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, ОСОБА_3 вніс інформацію що стосується саме його квартири, зазначив, що в житловому будинку одна п`ятикімнатна квартира загальною площею 113.5 кв.м, житловою 90,8 кв.м, що підтверджується технічним паспортом на житловий будинок АДРЕСА_1 , спільною заявою його та позивачів на ім`я ОКП ЛОР «БТІ та ЕО», у якій між ними визначено належні позивачам та відповідачу приміщення, з якої також вбачається, що ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_2 належить п`ять житлових кімнат, що позивачами не заперечувалося.

Крім цього, інформацію, зазначену в п. 10 декларації не можна вважати недостовірною, оскільки на момент складання та заповнення декларації ОСОБА_3 було видано повідомлення про початок виконання будівельних робіт, яке зареєстроване Інспекцією ДАБК у Львівській області 04.06.2014 року, номер документа ЛВ 48, яке було чинним.

Аналізуючи зміст позовної заяви, обгрунтування позивачами порушення їх прав внесенням недостовірної інформації відповідачем в декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, колегія суддів приходить до висновку, що порушення прав позивачів відповідачем внесенням ним, на думку позивачів, недостовірної інформації в декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, реєстрацію якої просять скасувати позивачі, не доведені належними та допустимими доказами.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Частина 1 статті 11 ЦПК України передбачає, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

А застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17).

Обраний позивачем спосіб захисту цивільного права, має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові. У тому ж випадку, якщо заявлена позовна вимога взагалі не може бути використана для захисту будь-якого права чи інтересу, оскільки незалежно від доводів сторін спору суд не може її задовольнити, така вимога не може розглядатися як спосіб захисту.

Визначаючи належність обраного позивачем способу захисту, слід оцінювати його ефективність для захисту того права чи інтересу, за захистом якого позивач звернувся до суду. Вимога про захист цивільного права або інтересу має відповідати змісту цього права чи інтересу, характеру його порушення, оспорювання або невизнання і повинна забезпечувати поновлення права чи інтересу, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати отримання відповідного відшкодування (пункти 69 та 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц).

Як вказує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплене «право на суд» разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» («Golder v. the United Kingdom») від 21 лютого 1975 року, заява № 4451/70, § 36). Проте, такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність цих прав (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Станєв проти Болгарії» («Stanev v. Bulgaria») від 17 січня 2012 року, заява № 36760/06, § 230).

Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 815/4789/16 зроблено такі висновки: «Спори, пов`язані зі скасуванням реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації та правомірності набуття права власності на об`єктом нерухомості мають приватноправовий характер та повинні розглядатися за нормами ЦПК України. Скасування оскаржуваного рішення ДАБІ за умови реєстрації нерухомого майна за особою, яка стала власником квартири, не призведе до поновлення прав та інтересів позивача».

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права)

Саме такий висновок щодо цієї доктрини зроблено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18).

Якщо особа, яка має право на оспорення документу (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 450/2286/16-ц (провадження № 61-2032св19).

Позиція позивачів ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , як співвласників квартири АДРЕСА_3 , яка знаходиться у тому ж самому будинку, що і квартира АДРЕСА_2 , власником якої є відповідач, ОСОБА_3 , при пред`явленні даного позову суперечить їхній попередній поведінці про те, що вони не були проти здійснення відповідачем реконструкції своєї квартири, про що свідчить підписання ними всіма заяви - згоди від 05.10.2009 року, у якій вони не заперечували щодо прибудови та надбудови ОСОБА_3 до своєї квартири, зазначивши, що це не порушує їхніх законних прав.

Слід зазначити, що позивачі, підписавши відповідну заяву-згоду у 2009 році, з позовними вимогами звернулися до суду через 10 років - у 2019 році.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачі, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не довели належними та допустимими доказами, яким чином реєстрація повідомлення про початок виконання будівельних робіт та реєстрація декларації про початок виконання будівельних робіт порушує їхні права чи законні інтереси.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, зазначаючи у позовній заяві за захистом яких порушених, невизнаних чи оспорюваних прав вони звернулися до суду з позовними вимогами про скасування реєстрації повідомлення про початок виконання будівельних робіт та скасування реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт, позивачі вказали, що причиною звернення є можливе порушення їхніх прав при поділі земельної ділянки для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 , яка є у спільній сумісній власності позивачів та відповідача, спір щодо якої перебуває у провадженні Шевченківського районного суду м. Львова, тобто, фактично між сторонами існує спір з приводу поділу земельної ділянки.

Про порушення інших прав чи законних інтересів саме реєстрацією повідомлення про початок виконання будівельних робіт та реєстрацією декларації про початок виконання будівельних робіт, позивачі не зазначили, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надали суду належних та допустимих доказів порушення їхніх прав чи законних інтересів, не зазначили, яким чином подання відповідачем, на думку позивачів, недостовірної, неправдивої інформації при оформленні декларації про початок виконання будівельних робіт, призвело до порушення їхніх прав чи законних інтересів, які б підлягали судовому захисту.

Встановивши вищенаведені обставини, суд першої інстанції прийшов до вірного та обґрунтованого висновку про відсутність порушення прав позивачів, а відтак підставно відмовив в задоволенні позову.

Відповідно до роз`яснень п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.209 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення до суду з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року в справі № 369/6892/15-ц).

Як вбачається з оскаржуваного рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачі не довели порушення їхніх прав чи законних інтересів, тобто, позов не доведено, що є підставою для відмови в позові, а відтак відсутні правові підстави для застосування позовної давності та відмови в задоволенні позову з підстав пропуску строку для звернення до суду з позовом.

У зв`язку із цим, оскаржуване рішення слід змінити, виключивши з мотивувальної частини даного рішення посилання на сплив позовної давності, як правову підставу для відмови в задоволенні позовних вимог, в решті рішення суду слід залишити без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_5 та ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 грудня 2019 року - змінити, виключивши з мотивувальної частини даного рішення посилання на сплив позовної давності, як правову підставу для відмови у задоволенні позовних вимог.

В решті рішення суду - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 19.11.2020 року.

Головуючий: Шеремета Н. О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.