Номер провадження 22-ц/804/3161/20
Доповідач Барков В.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2020 року м. Маріуполь

Донецький апеляційний суд в складі:

головуючого судді Баркова В.М.,

суддів Мироненко І.П.,

Мальцевої Є.Є.,

секретар Галстян Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження, з повідомленням учасників справи, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 12 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним, третя особа: приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Шпарага Світлана Стефанівна,

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2018 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до відповідачки ОСОБА_2 про визнання недійсним заповіту, складеного 06 вересня 1994 року ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 .

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що з 03 серпня 2017 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті чоловіка залишилося спадкове майно, в зв`язку з чим вона 14 травня 2018 року звернулася до приватного нотаріуса Шпараги С.С. із заявою про прийняття спадщини.

09 серпня 2018 року вона отримала постанову нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки за життя її чоловік залишив три заповіти та вона не входить до кола спадкоємців, визначених цими заповітами і не має права на спадкування. У постанові зазначено, що відповідно до заповіту від 06 вересня 1994 року, посвідченого державним нотаріусом, ОСОБА_3 на випадок його смерті належну йому квартиру АДРЕСА_1 та все належне йому майно, з чого б воно не складалося, та де б не знаходилося, та все, що йому буде належати за законом, заповів ОСОБА_2 . Також, відповідно до двох заповітів від 23 травня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом, ОСОБА_3 на випадок його смерті належну йому нежитлову будівлю АДРЕСА_2 , заповів дочці ОСОБА_4 , а належну йому нежитлову будівлю АДРЕСА_3 заповів дочці ОСОБА_5 .

Вважала недійсним заповіт від 06 вересня 1994 року на користь колишньої дружини ОСОБА_2 , оскільки його було складено 06 вересня 1994 року, в період, коли вони перебували в шлюбі з 28 січня 1992 року до часу офіційного розірвання їх шлюбу - в травні 2011 року. Оскільки формулювання «колишня дружина» в період складання заповіту неможливе, вважала, що законність такого заповіту під сумнівом. Незаконність заповіту підтверджена, на думку позивачки, невідповідністю його змісту чинним нормам закону та відсутністю обов`язкових відомостей в ньому.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 12 серпня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивачка, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм процесуального та матеріального права, просила його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначала, що судом неповно встановлено обставини щодо недійсності заповіту, складеного ОСОБА_3 , оскільки враховуючи його зміст, він повністю не відповідає ст.ст. 1247, 1251-1252 ЦК України, а отже є нікчемним. Не зрозумілим у висновках суду вважає й те, що судом не було взято до уваги формулювання заповіданого майна в заповіті від 06 вересня 1994 року, оскільки в ньому одночасно вказане конкретне майно: квартиру АДРЕСА_1 та будь-яке усе інше належне йому майно. Крім того, суд першої інстанції не витребував докази існування договору за яким зазначена квартира подарована відповідачці ОСОБА_2 .

Відзив на апеляційну скаргу не надано. Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки ОСОБА_1 , яка просила скаргу задовольнити, пояснення представника відповідачки адвоката Теміра І.В., який просив залишити рішення суду без змін, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.

У відповідності з вимогами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що померлий ОСОБА_3 за життя склав три заповіти.

Відповідно до заповіту від 06 вересня 1994 року, посвідченого державним нотаріусом Першої маріупольської державної нотаріальної контори, ОСОБА_3 на випадок його смерті розпорядився: належну йому квартиру АДРЕСА_1 та все належне йому майно, з чого б воно не складалося, та де б не знаходилося, та все, що йому буде належати за законом, заповідає ОСОБА_2 , дружині. Заповіт зареєстровано в реєстрі №5-4081.

Відповідно до заповіту від 23 травня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Тулаіновим Е.А., ОСОБА_3 на випадок його смерті розпорядився: належну йому нежитлову будівлю АДРЕСА_2 , заповідає на користь дочки - ОСОБА_4 .

Відповідно до заповіту від 23 травня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Тулаіновим Е.А., ОСОБА_3 на випадок його смерті розпорядився: належну йому нежитлову будівлю АДРЕСА_3 , заповідає на користь дочки - ОСОБА_5 .

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 травня 2011 року було розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстрований 28 січня 1992 року у Приморському відділі реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області, актовий запис №78.

14 травня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Шпараги С.С. із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Постановою приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Шпараги С.С. від 09 серпня 2018 року, ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , оскільки вона не входить до кола спадкоємців, визначеними заповітами, а неохопленої заповітами спадщини не має.

Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя від 04 лютого 2019 року було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Шпараги С.С. про визнання недійсною та скасування постанови від 09 серпня 2018 року про відмову у вчинення нотаріальної дії.

Відповідно до інформації, наданої Першою маріупольською державною нотаріальною конторою, архівні справи щодо вчинення нотаріальних дій, у тому числі заповіти, посвідчені за період 1994 року були передані до 2013 року до Обласного нотаріального архіву.

Згідно з Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру №56600882 від 21.06.2019 року, за параметрами пошуку знайдена інформація: Заповіт , номер у спадковому реєстрі №2673408, чинний, архівний до 01.12.2000 року, номер в реєстрі нотаріальних дій №5-4081, дата посвідчення 06.09.1994 року, місце посвідчення Перша маріупольська державна нотаріальна контора, заповідач ОСОБА_3 . Також наявна інформація щодо посвідчення двох заповітів 23.05.2008 року ОСОБА_3 , приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Тулаіновим Е.А.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що під час складання та підписання тексту заповіту від 06 вересня 1994 року ОСОБА_3 були роз`яснені положення та зміст положень законодавства щодо його складання, особу заповідача встановлено, дієздатність перевірено, заповіт підписаний ним власноручно, заповіт посвідчено відповідно до вимог законодавства, а також статус відповідачки після розлучення не може стати підставою недійсності заповіту, оскільки він конкретизує певну фізичну особу, а не її статус. Враховуючи вільне волевиявлення ОСОБА_3 при складанні інших двох заповітів, суд дійшов до висновку, що він таким же чином міг після розлучення в 2011 році вільно змінити або скасувати дійсні заповіти.

З такими висновками суду не погодитися не можна.

Відповідно статті 534 ЦК України в редакції 1963 року, чинній на час посвідчення оспорюваного заповіту, кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом.

Статтею 541 ЦК України в редакції 1963 року встановлено, що заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений.

Пунктами 82-85 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5, у редакції чинній на час посвідчення оспорюваного заповіту визначено, що нотаріус посвідчує заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог статей 541, 543 Цивільного кодексу і особисто подані ними нотаріусу. Посвідчення заповітів через представників, а також заповіту від імені кількох осіб не допускається.

Заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем (стаття 541 Цивільного кодексу).

При посвідченні заповіту від заповідача не вимагається подання доказів, які підтверджують його право на майно, що заповідається.

Нотаріус перевіряє, чи не містить заповіт розпоряджень, що суперечать чинному законодавству.

За заповітом майно може бути заповідане тільки у власність.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі власного волевиявлення ОСОБА_3 було складено заповіт від 06 вересня 1994 року на користь ОСОБА_2 який ним підписано особисто. Заповіт був зареєстрований у Спадковому реєстрі, і станом на час розгляду справи є чинними, про що свідчить Інформаційна довідка зі Спадкового реєстру за № 56600882 від 21.06.2019 року (а.с. 36, 81).

Цей заповіт записано державним нотаріусом Першої Маріупольської державної нотаріальної контори зі слів ОСОБА_3 , який його власноручно підписав в присутності нотаріусу, його особу встановлено та дієздатність перевірено.

Таким чином, оспорюваний заповіт повністю відповідає вимогам закону щодо його форми та змісту, а зазначення в ньому спадкоємиці як дружини спадкодавця не може бути підставою його недійсності після розірвання шлюбу між ними, оскільки спадкоємцем вказана конкретна особа - ОСОБА_2 .

Доводи про те, що заповідана квартира було подарована відповідачці ОСОБА_2 правового значення для справи не мають, оскільки до спадкоємця переходять всі права і обов`язки спадкодавця, які існували на момент його смерті, а тому ця обставина також не може впливати на дійсність заповіту.

Суд першої інстанції безпідставно послався на положення ЦК України в редакції 2003 року, оскільки спір між сторонами виник не з приводу спадщини, яка відкрилася після набрання ним чинності, а з приводу відповідності заповіту вимогам закону, чинного на момент його посвідчення, проте на правильність висновків суду це не вплинуло.

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують, фактично зведені до посилання на ті обставини, які були предметом розгляду в суді першої інстанції і яким суд надав відповідну правову оцінку, а відтак підстави для скасування рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 12 серпня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 17 листопада 2020 року.

Судді В.М. Барков

І.П. Мироненко

Є.Є. Мальцева