ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3505/20 Справа № 215/5677/19 Суддя у 1-й інстанції - Красюк К. І. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2020 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат»

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 грудня 2020 року, яке постановлено суддею Красюк К.І. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне рішення складено 28 грудня 2019 року,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» (далі ПАТ «Кривбасзалізрудком») і просив стягнути у відшкодування моральної шкоди 140 000 грн., завданої ушкодженням здоров`я на виробництві, посилаючись на отримання ним виробничих травм. Висновком МСЕК від 05 листопада 2008 року позивачу первинно було встановлено 15% втрати професійної працездатності від отриманої виробничої травми 09 липня 2008 року. При наступних переоглядах висновками МСЕК від 02 грудня 2009 року, 08 грудня 2010 року, 30 листопада 2011 року, 31 жовтня 2012 року позивачу повторно встановлено 15 % втрати професійної працездатності від отриманої виробничої травми 09 липня 2008 року. Висновками МСЕК від 06 листопада 2013 року та 29 жовтня 2014 року позивачу повторно встановлено 10% втрати професійної працездатності від отриманої виробничої травми 09 липня 2008 року. При наступному переогляді висновком МСЕК від 16 листопада 2016 року позивачу повторно встановлено 25% втрати професійної працездатності, з них 10% - від отриманої виробничої травми 09 липня 2008 року та 15% - від отриманої виробничої травми 07 вересня 2016 року. Висновком МСЕК від 29 листопада 2017 року позивачу повторно встановлено 25% втрати професійної працездатності, з них 10% - від отриманої виробничої травми 09 липня 2008 року та 15% - від отриманої виробничої травми 07 вересня 2016 року.

Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 грудня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Кривбасзалізрудком» на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 37 500 грн. без утримання податку з доходів з фізичних осіб, 3000 грн. витрати на правничу допомогу та на користь держави стягнуто судовий збір у сумі 205,81 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник відповідача ПАТ «Кривбасзалізрудком», ставить питання про скасування рішення суду і ухвалення нового рішення про відмову позивачу в задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, оскільки судом першої інстанції залишено поза увагою роз`яснення, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди».

Вважають, що судом не враховано, що нещасні випадки сталися не з вини відповідача, оскільки відповідно до Актів про нещасні випадки від 13 липня 2008 року та 12 вересня 2016 року особи, які допустили порушення вимог законодавства про охорону праці відсутні.

На думку апелянта, суд першої інстанції не врахував позицію ВС, викладену у Постанові від 13 лютого 2019 року у справі №755/18455/17.

ПАТ «Кривбасзалізрудком» вважає що стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 3000 грн. є необґрунтованою та неспівмірною із складністю справи та виконаних адвокатом робіт

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача позивач ОСОБА_1 зазначає про те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а апеляційна скарга є безпідставною.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, відзиву позивача на апеляційну скаргу відповідача, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 працював електрогазозварювальником ручного зварювання з 31 серпня 1990 року по 28 вересня 1998 року, з 29 вересня 1998 року по 11 березня 2019 року - кріпильником 5-го розряду, на підземних роботах по видобутку руди на шахті ім. Леніна (Тернівська) ВО "Кривбасруда», правонаступником якого є ПАТ «Кривбасзалізрудком». 11 березня 2019 року звільнений за власним бажанням (а.с. 5-6).

Відповідно до п. 6 Акту про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом форми Н-1 за № 7, затвердженого 13 липня 2008 року Директором з охорони праці ВАТ «Криворізький залізорудний комбінат», правонаступником якого є ПАТ «Кривбасзалізрудком» Удріс С.В., 09 липня 2008 року о 11 годині 40 хвилин, під час виконання трудових обов`язків з позивачем стався нещасний випадок (а.с. 8).

Згідно п. 10 Акту особи, які допустили порушення вимог законодавства про охорону праці відсутні (а.с. 8).

Висновком МСЕК від 05 листопада 2008 року позивачу первинно було встановлено 15% втрати професійної працездатності від отриманої виробничої травми 09 липня 2008 року (а.с. 15).

При наступних переоглядах висновками МСЕК від 02 грудня 2009 року, 08 грудня 2010 року, 30 листопада 2011 року, 31 жовтня 2012 року позивачу повторно встановлено 15 % втрати професійної працездатності від отриманої виробничої травми 09 липня 2008 року (а.с. 15-зворот-17).

Висновками МСЕК від 06 листопада 2013 року та 29 жовтня 2014 року позивачу повторно встановлено 10% втрати професійної працездатності від отриманої виробничої травми 09 липня 2008 року (а.с. 17-зворот 18).

Відповідно до п. 6 Акту про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом форми Н-1 за № 30-21, затвердженого 12 вересня 2016 року Директором з охорони праці ВАТ «Криворізький залізорудний комбінат», правонаступником якого є ПАТ «Кривбасзалізрудком» ОСОБА_2 , 07 вересня 2016 року о 09 годині 40 хвилин, під час виконання трудових обов`язків з позивачем стався нещасний випадок (а.с. 12).

Згідно п. 10 Акту особи, які допустили порушення вимог законодавства про охорону праці відсутні (а.с. 12).

Висновками МСЕК від 16 листопада 2016 року позивачу повторно встановлено 25% втрати професійної працездатності, з них 10% - від отриманої виробничої травми 09 липня 2008 року та первинно 15% - від отриманої виробничої травми 07 вересня 2016 року (а.с. 18)

Висновком МСЕК від 29 листопада 2017 року позивачу повторно встановлено 25% втрати професійної працездатності, з них 10% - від отриманої виробничої травми 09 липня 2008 року та 15% - від отриманої виробничої травми 07 вересня 2016 року (а.с. 18 зворот -19).

Суд, частково задовольняючи позов, обґрунтовано виходив з доведеності позовних вимог ОСОБА_1 та вірно встановив, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки виробничі травми отримані позивачем під час виконання ним трудових обов`язків, і наявності у зв`язку з цим підстав, передбачених ст.ст. 153, 237-1 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди та розміром відшкодування моральної шкоди, з наступних підстав.

Згідно ст. 4 Закону України «Про охорону праці», державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Суд, на підставі медичних документів про лікування позивача у зв`язку з отриманими на виробництві травмами, правильно визнав, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як він переносить фізичний біль, зазнав порушення свого звичайного способу життя і вимушений витрачати свої сили на організацію свого життя, внаслідок чого переносить моральні страждання та хвилювання.

Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, відповідає вимогам діючого законодавства, обставинам справи та узгоджується з роз`ясненнями, наданими у Постанові Пленуму Верховного Суду України в п. 13 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 з подальшими змінами та доповненнями.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не враховано, що нещасні випадки сталися не з вини відповідача, оскільки відповідно до Актів про нещасні випадки від 13 липня 2008 року та 12 вересня 2016 року особи, які допустили порушення вимог законодавства про охорону праці відсутні, колегія суддів не бере до уваги, оскільки відповідно до ст. 13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги відповідача, що суд першої інстанції не врахував позицію ВС, викладену у Постанові від 13 лютого 2019 року у справі №755/18455/17, оскільки відповідно до обставин зазначеної Постанови ВС, суди попередніх інстанцій, з якими погодився ВС виходили з того, що нещасний випадок стався саме з вини позивача, який перебував на робочому місці у нетверезому стані та порушив правила безпеки, заподіяння йому шкоди внаслідок цього не породжує у ТОВ «Селтік» обов`язку її компенсації, оскільки відсутня така складова цивільно-правової відповідальності, як неправомірна поведінка відповідача, внаслідок якої позивачу завдана моральна шкода, а тому відсутні підстави для стягнення грошових коштів у рахунок відшкодування моральної шкоди з відповідача.

У зв`язку з чим колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги відповідача, про те, що суд першої інстанції не врахував позицію ВС, викладену у Постанові від 13 лютого 2019 року у справі №755/18455/17, оскільки в даній цивільній справі різні обставини.

Колегія суддів погоджується з розміром моральної шкоди, присудженої судом першої інстанції, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до положення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу фізичних, душевних страждань, яких зазнала позивач, характеру немайнових втрат, їх тривалості, можливості відновлення тощо та з урахуванням всіх обставин справи.

Зокрема, судом враховано характер та відсоток втрати професійної працездатності, стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін в його життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Так, в судовому засіданні встановлено, що при виконанні трудових обов`язків здоров`ю позивача була заподіяна шкода, він втратив працездатність в розмірі 25%, він переносить щоденно фізичний біль та моральні страждання, порушено його звичайний життєвий ритм, у зв`язку з чим позивач переносить моральні страждання та хвилювання.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні рішення врахував тяжкість фізичних і моральні страждань позивача, їх тривалість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретні обставини по справі, і наслідки, що наступили, виходив із засад розумності, виваженості та справедливості, вірно визначив розмір моральної шкоди, який підлягає стягненню з відповідача у вигляді одноразового відшкодування у розмірі 37 500 гривень.

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги щодо необґрунтованого розміру моральної шкоди, визначеного судом до стягнення з відповідача на користь позивача, з вищенаведених підстав.

Посилання представника відповідача в апеляційній скарзі на те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, якими б підтверджувались ступінь та глибину моральних страждань, суттєві зміни в його житті, що викликані втратою працездатності внаслідок виробничих травм, тому вважає, що факт спричинення моральної шкоди є недоведеним, не заслуговують на увагу, оскільки сам факт стійкої втрати працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст. 3 Конституції України, відповідно до якої, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Колегія суддів вважає, що не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги щодо безпідставності стягнення судових витрат на користь позивача на правничу допомогу в розмірі 3 000 гривень, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України ,кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Частинами 1-5 ст. 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Аналогічний висновок викладений в Постанові ВС від 18 грудня 2018 року у справі № 910/4881/18.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 скориставшись своїм правом на правничу допомогу, 26 вересня 2019 року уклав договір про надання правничої допомоги з адвокатом Радченко О.М. та згідно Розрахунку та Акту виконаних робіт витрат на правничу допомогу йому надана правнича допомога: попереднє опрацювання матеріалів, підготовка правової позиції, збір документів 1 год. 750 грн., підготовка позовної заяви, інших процесуальних документів 2 год. 1 500 грн., судове представництво 1 година 750 грн. (а.с. 26-27).

На підтвердження понесення витрат на надання правничої допомоги позивачем надано квитанцію про сплату адвокату 3 000 грн. та Акт наданих послуг відповідно до умов договору (а.с. 27-28).

Визначаючи розмір витрат на професійну правничу допомогу, судом першої інстанції було враховано та документально доведено, що позивачем ОСОБА_1 були понесені витрати на правничу допомогу, оскільки витрати на правничу допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі.

У зв`язку з чим, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про стягнення з відповідача судових витрат на правничу допомогу, оскільки визначений судом розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірними із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та значенням справи для сторони, також представником позивача було надано до суду належні та допустимі докази понесених позивачем витрат у справі.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду обґрунтоване і відповідає вимогам матеріального та процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає - залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Криворізький залізорудний комбінат" - залишити без задоволення.

Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 26 лютого 2020 року.

Головуючий:

Судді: