КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа № 756/1956/18
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/3993/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 6 грудня 2019 року (суддя Луценко О.М.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи Київської обласної державної адміністрації про стягнення заробітної плати та компенсації за несвоєчасний розрахунок при звільненні,

встановила:

у лютому 2018р. позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 31 січня 2017р. і по дату постановлення судового рішення, що станом на 6 лютого 2018р. становить 118 614грн 30коп.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що він працював на посаді заступника директора Департаменту цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи Київської обласної державної адміністрації. Був звільнений з посади наказом № 10-К від 30 січня 2017р. на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін.

Позивач стверджував, що у день звільнення з ним не було проведено повного розрахунку, виплати відповідачем здійснено 10 лютого 2017р., але не виплачено середній заробіток за час затримки розрахунку, тому виникла заборгованість зі сплати компенсації заробітку за час затримки розрахунку при звільненні згідно ст. 117 КЗпП України за період з 31 січня 2017р. по 10 лютого 2017р., що на його думку свідчить про те, що остаточний розрахунок при звільненні станом на дату звернення до суду з ним не проведений.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 6 грудня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Позивач посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України до його вимог позовна давність не застосовується.

Крім того, позивач вважає необґрунтованими посилання суду на особливості фінансування державних установ, так як діючим законодавством не встановлено виключень для бюджетних установ щодо обов`язку проведення повного розрахунку з працівником в день його звільнення, а також про необхідність його вимоги про негайний розрахунок у

день звільнення, оскільки КЗпП України не вимагає наявності такої вимоги.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити її без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін, вважаючи доводи апеляційної скарги безпідставними, оскільки предметом позову є застосування до роботодавця спеціальної відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, що є трудовим спором та обмежується тримісячним строком звернення до суду з позовом з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційний розгляд проведено без повідомлення учасників справи у порядку письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що наказом директора Департаменту з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи Київської обласної державної адміністрації № 10-К від 30 січня 2017 року позивача звільнено з посади заступника директора департаменту з 30 січня 2017 року за угодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України на підставі розпорядження голови Київської обласної державної адміністрації № 21-к від 30 січня 2017 року (с.с.5).

Згідно виписки з банківського рахунку позивача, заробітна плата у сумі 16 266грн 96коп. надійшла на його рахунок 10 лютого 2017 року, проти чого не заперечував відповідач.

Учасники справи не заперечували, що 10 лютого 2017 року на банківський рахунок позивача були перераховані суми, які належали позивачу на дату звільнення від відповідача.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що повний розрахунок з позивачем не було проведено у день звільнення не з вини відповідача, так як він не був обізнаний про наявність розпорядження про звільнення відповідача, а виплата заробітної плати в бюджетних установах має певні особливості, які позбавляють можливості провести повний розрахунок із звільненим працівником у день його звільнення, фактично остаточний розрахунок з позивачем відбувся наступного дня після надходження на рахунки департаменту бюджетних асигнувань на поточні потреби, тобто за відсутності вини відповідача у затримці розрахунку.

Також суд першої інстанції зазначив, що позивачем не було пред`явлено вимоги про негайне проведення з ним розрахунку у період з 31 січня 2017 року по 9 лютого 2017 року.

Крім того суд першої інстанції зазначив, що позивачем був пропущений строк звернення до суду з даним позовом.

Проте, повністю погодитися з такими висновками суду не можна з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до часини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини

власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки,

зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності, тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення.

Вказана норма передбачає тільки єдиний виняток із даного правила, у разі, якщо працівник у день звільнення не працював, то належні йому суми сплачуються не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Судом встановлено, що у день звільнення 30 січня 2017 року позивач працював, а відтак відповідач зобов`язаний був провести з ним повний розрахунок у день звільнення.

Також не ґрунтуються на нормах трудового законодавства висновки суду, що при застосуванні положень вищезазначених норм необхідно враховувати певні особливості проходження розпоряджень у Київській обласній державній адміністрації та виплати заробітної плати у бюджетних установах, так як вказані норми не містять жодних виключень для державних установ.

Оскільки наказ про звільнення позивача був виданий директором Департаменту 30 січня 2017 року, саме у цей день з ним необхідно було провести повний розрахунок, а враховуючи проведення розрахунку 10 лютого 2017 року, відповідач повинен був виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про відсутність вини відповідача у невиплаті позивачу у день звільнення всіх належних йому сум, а доводи апеляційної скарги в цій частині є правомірними.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

До позовної заяви позивачем надана виписка з його рахунку, відкритого в ПАТ КБ «Приватбанк», згідно якої 10 лютого 2017р. відповідачем перераховано 16 266грн 96 коп., позивач не заперечував, що вказана сума включає всі виплати, які йому належали від відповідача, а відтак позивач повинен був звернутися до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до 10 травня 2017р.

Проте, з даним позовом позивач звернуся до суду 6 лютого 2018р., тобто поза межами визначеного ст. 233 КЗпП України строку.

Статтею 234 КЗпП України визначено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

Позивач із заявою про поновлення пропущеного строку не звертався, а його позовна заява не містить обставин, з яких ним був пропущений визначений законом строк звернення до суду за захистом своїх порушених трудових прав.

Доводи апеляційної скарги, що середній заробіток за час затримки розрахунку є видом заробітної плати, тому відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України строк звернення до

суду з даним позовом не обмежується будь-яким строком, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на наступне.

Згідно частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

У рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Водночас структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», згідно якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Крім того, структуру заробітної плати можна визначити, враховуючи положення Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5, відповідно до пункту 1.3 якої для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

При цьому, інші виплати, що не належать до фонду оплати праці, встановлені в розділі 3 Інструкції, згідно пункту 3.9 якого до них відносяться суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні.

Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної

плати, тому строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, у зв`язку із пропуском позивачем строку звернення до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову у позові, однак неправильно застосував норми матеріального права в частині вирішення вимог про право позивача на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, не врахував, що застосування позовної давності можливе тільки у разі обґрунтованості позовних вимог, так як пропуск строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, колегія суддів змінює судове рішення в частині викладення його мотивів.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 6 грудня 2019 року змінити, виклавши мотивувальну частину судового рішення в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк