ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2020 року

м.Суми

Справа №573/2313/19

Номер провадження 22-ц/816/576/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Криворотенка В. І.

сторони справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Конорєва Володимира Олексійовича на ухвалу Білопільського районного суду Сумської області від 21 січня 2020 року в складі судді Черкашиної М.С., постановлену у м. Білопілля,

в с т а н о в и в:

Ухвалою Білопільського районного суду Сумської області від 21.01.2020 року позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто позивачу.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, представник ОСОБА_1 адвокат Конорєв В.О. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу та ухвалити нове судове рішення про призначення справи до судового розгляду в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про повернення позовної заяви, оскільки надання доказів щодо придбання спірного майна є предметом доказування при розгляді справи по суті і не мають передчасно розглядатись при прийнятті позову до розгляду. Вказує, що виявлений судом факт, що власником спірного майна є ОСОБА_3 , яка є матір`ю відповідача, не випливає на можливість реалізувати право ОСОБА_1 на звернення до суду з позовом та вказана особа може бути залучення до участі у розгляді даної справи.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує, що скарга не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не було виконано вимоги ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 2 ст. 369 ЦПК України розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Як вбачається з матеріалів справи, у грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просив виділити йому в натурі 1/2 частку майна, визнавши об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 садибу, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , в складі земельної ділянки разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями та багаторічними насадженнями.

Також, у позовній заяві позивачем було зазначено, зокрема, що докази на підтвердження обставин викладених у позові, знаходяться в Білопільському районному суді Сумської області, в якому перебуває на розгляді цивільна справа №573/1896/18 за позовом ОСОБА_2 до нього ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя. Також, доказами є правовстановлюючі та технічні документи на вказану спірну садибу, які знаходяться у ОСОБА_2 , тому, позивачем у позовній заяві було заявлено клопотання про об`єднання і спільний розгляд даного позову з позовом ОСОБА_2 в цивільній справі №573/1896/18 та про витребування судом у ОСОБА_2 правовстановлюючих та технічних документів на садибу, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

За подання позову ОСОБА_1 було сплаченого судовий збір в розмірі 3500,00 грн.

Ухвалою Білопільського районного суду Сумської області від 28.12.2019 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, запропоновано позивачу протягом десяти днів з дня отримання копії ухвали усунути зазначені в ній недоліки і роз`яснено, що в іншому випадку позовна заява буде повернута.

Залишаючи позовну заяву без руху, місцевий суд виходив з того, що позивачем не зазначено та не надано жодних доказів, що підтверджують обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги, зокрема щодо набуття та наявності домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , стосовно якого виник спір, а також його вартості, тому останньому вказати, на підставі якого правовстановлюючого документу сторонам належить спірне домоволодіння за вказаною адресою та надати відповідні докази, що підтверджують факт придбання вказаного майна, що є предметом даного спору під час перебування у зареєстрованому шлюбі. Також, ОСОБА_1 необхідно надати відомості, які б підтверджували дійсну реальну вартість нерухомого майна на день звернення до суду та сплатити відповідний судовий збір, оскільки відсутність вказаних документів унеможливлює визначення правильності сплати ним судового збору.

Крім того, судом зазначено, що клопотання позивача ОСОБА_1 про витребування доказів всупереч положенням ст. 84 ЦПК України не подано окремо, не містить інформацію про обставини придбання вказаного майна у період шлюбу та обставини, які можуть бути підтверджені доказами, про витребування яких заявляє позивач, а також доказів вжиття заходів щодо їх отримання та неможливості самостійно надати суду.

На виконання вимог вказаної ухвали про залишення позовної заяви без руху представником позивача адвокатом Конорєвим В.О. 14.01.2020 року було долучено висновок про вартість спірного майна, у якому зазначено, зокрема, що вартість будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 , складає 244 420,00 грн, а його власником є ОСОБА_3 .

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що ухвалою суду від 28.12.2019 року позовна заява була залишена без руху та позивачу було запропоновано зазначити на підставі якого правовстановлюючого документу сторонам належить спірне будинковолодіння та надати докази, що підтверджують факт придбання даного майна, а також звіт про оцінку майна для визначення правильності сплати судового збору. На виконання вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху стороною позивача було надано висновок про вартість майна, у якому також було зазначено, що власником спірного домоволодіння є ОСОБА_3 , проте у позові вказано, що правовстановлюючі документи на будинок оформлялися за спільною згодою сторін на відповідача ОСОБА_2 . Посилання позивача ОСОБА_1 у позові на ту обставину, що правовстановлюючі документи та технічні документи на вказане домоволодіння перебувають у ОСОБА_2 , та у матеріалах судових справ, розглянутих за участю сторін, а саме: матеріалах іншої цивільної справи № 573/1896/18, провадження № 2/273/614/18, є необґрунтованим, оскільки предметом позову останньої є інше майно. Таким чином, будь яких правовстановлюючих та технічних документів щодо домоволодіння та земельних ділянок за адресою: АДРЕСА_1 , до суду надано не було, що свідчить про те, що вимоги ухвали про залишення позову без руху виконані позивачем лише в частині визначення ціни позову, тобто, не в повному обсязі.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком місцевого суду.

Статтею 175 ЦПК України визначені вимоги до позовної заяви. Зокрема, позовна заява повинна містити: виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).

Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом п. 3, 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції).

Так, у справі «Delcourt v. Belgium» Європейський суд з прав людини зазначив, що у демократичному суспільстві у світі розуміння Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало меті та призначенню цього положення.

Водночас у справі «Bellet v. France» Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу до суду наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективний, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Згідно висновків, викладених в рішеннях Європейського суду з прав людини, суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду («Perez de Raela Cavaniles v. Spain», «Beles and others v. the Czech Republic», «RTBF v. Belgium»).

Також згідно рішення Європейського суду з прав людини не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним («Жоффр де ля Прадель проти Франції»).

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавляє заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви ОСОБА_1 заявнику, удавшись до надмірного формалізму під час вирішення питання про відкриття провадження у цивільній справі, оскільки суд фактично зобов`язав позивача надати докази про набуття у власність спірного будинковолодіння відповідачем у період шлюбу, а також правовстановлюючі документи на нього, що є предметом доказування під час розгляду даного спору про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ.

Крім того, виходячи з формальних підстав, а саме недотримання вимог ст. 84 ЦПК України, суд відхилив заявлене в позові клопотання про витребування правовстановлюючих документів на спірне майно у відповідача, яке слід розглянути по суті, незважаючи на недотримання процедури його подання, у разі відкриття провадження у справі.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, а тому ухвала суду підлягає скасуванню, а справа - направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Питання про відшкодування судових витрат за апеляційний перегляд ухвали підлягає вирішенню по завершенню розгляду справи по суті.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Конорєва Володимира Олексійовича задовольнити частково.

Ухвалу Білопільського районного суду Сумської області від 21 січня 2020 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий - С.С. Ткачук

Судді: О.Ю. Кононенко

В.І. Криворотенко