Провадження № 22ц-824/8843/2020 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(у порядку письмового провадження)

27 листопада 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: судді-доповідача Мельника Я.С., суддів Матвієнко Ю.О. та Поливач Л.Д.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Київського національного торговельно-економічного університету на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 03 грудня 2019 року у справі за позовом Київського національного торговельно-економічного університету до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2019 року представник КНТЕУ звернувся до суду із позовом, в якому просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за проживання в гуртожитку за період з 01 квітня 2019 року по 01 червня 2019 року в сумі 32 352,60 грн.

Мотивує позов тим, що ОСОБА_1 , на підставі укладеного між ним та КНТЕУ контракту про право проживання в гуртожитку, проживав у кімнаті АДРЕСА_1 з 01 січня 2019 року по 31 травня 2019 року, однак в порушення умов цього контракту та Правил внутрішнього розпорядку в КНТЕУ, відповідач не виселився у строк, визначений угодою, через що, на підставі п. 3.1.15 вказаного контракту, адміністрація Університету встановила плату за проживання у гуртожитку щодобового згідно із розрахунком Університету.

Зазначає, що сума заборгованості за проживання в гуртожитку в період з 01 травня 2019 року по 31 травня 2019 року складає 27 862, 00 грн., і відповідач також має заборгованість за житлово-комунальні послуги в розмірі 4489, 80 грн., тому загальна сума заборгованості ОСОБА_1 становить 32 352, 60 грн., яку відповідач добровільно не погашає, через що представник КНТЕУ змушений звернутися до суду із цим позовом.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 03 грудня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням, представник КНТЕУ подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, посилається зокрема на те, що відповідач всупереч укладеному контракту з КНТЕУ не звільнив кімнату в гуртожитку у визначений угодою строк, крім того посилається на нові докази, які надає до апеляційної скарги, зокрема розрахунок плати за тимчасове проживання у гуртожитку КНТЕУ (в розрахунку на місяць), калькуляцію вартості проживання в гуртожитку з 01 лютого 2019 року, та розрахунок заборгованості ОСОБА_1 з оплати за проживання в гуртожитку з 01 січня 2018 року по 01 червня 2019 року, тому вважає висновок суду про відмову у задоволенні позову необґрунтованим.

Відповідач належним чином повідомлявся про розгляд справи, своїм правом на подання відзиву не скористався.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та вивчивши доводи і вимоги апеляційної скарги, вважає необхідним її залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи і у такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, зокрема розрахунку плати за проживання у гуртожитку і розрахунок розміру плати за житлово-комунальні послуги, крім того матеріали справи не містять будь-яких даних про розрахунки на підтвердження визначеного позивачем тарифу щомісячно, показників (складових), які включаються до тарифів на комунальні експлуатаційні послуги за розрахунком вартості розміщення та надання відповідної житлової площі для проживання в гуртожитку, тому суд дійшов висновку про те, що позивачем не було належним чином доведено позовних вимог тому підстави для задоволення позову відсутні.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, між Київським національним торговельно-економічним університетом та відповідачем ОСОБА_1 було укладено контракт на право проживання в студентському гуртожитку № 6 КНТЕУ без дати укладання та номеру.

За умовами п.1.1. даного контракту Університет надав ОСОБА_1 в тимчасове платне користування на період з 01 січня 2019 року по 01 травня 2019 року кімнату АДРЕСА_1 . (а.с.7-9).

Згідно із п. 3.1.3. контракту, мешканець зобов`язаний здійснювати оплату за проживання в гуртожитку №6 в розмірі, встановленому Університетом. Оплата відбувається наперед (за 1 місяць).

Відповідно до п. 4.1.3 контракту, Університет має право змінювати вартість за проживання та додаткові послуги протягом дії цього контракту у разі змін чинного законодавства та у зв`язку зі зміною цін і тарифів за комунальні послуги.

Як убачається із п. 6.1. контракт набуває чинність з моменту його підписання сторонами та діє до 01 травня 2019 року, а в частині розрахунків - до повного його виконання.

Відповідно до п. 3.1.15. контракту у випадку, якщо мешканець не залишив гуртожиток та не забрав речі у зв`язку із закінченням терміну проживання у гуртожитку, рішенням адміністрації Університету за погодженням з радою студентського самоврядування гуртожитку встановлюється оплата за проживання у гуртожитку щодобово згідно розрахунку Університету.

Зі змісту заяви ОСОБА_1 від 15 лютого 2019 року вбачається, що відповідач зобов`язався звільнити кімнату № 107 у гуртожитку КНТЕУ до 01 червня 2019 року. (а.с.10).

Звертаючись з позовом до суду позивач просить стягнути заборгованість станом на 01 травня 2019 року за проживання в гуртожитку та комунальні послуги в розмірі 4489, 80 грн., а також заборгованість за період з 01 травня 2019 року по 31 травня 2019 року у сумі 27 862, 80 грн.

Згідно із ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтями 77-81 ЦПК України визначено поняття належності, допустимості, достовірності та достатності доказів.

За положеннями ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Обов`язок по доведенню обґрунтованості розрахунку розміру плати за житлово-комунальні послуги у даній справі має нести позивач.

Встановлюючи тариф, в який, відповідно до змісту позовних вимог, включено обидві складові платежів (плата за проживання в гуртожитку та плата за житлово-комунальні послуги), позивач має довести обґрунтованість розрахунку плати за проживання в гуртожитку, затвердженого власником гуртожитку, а також окремо розрахунку розміру плати за житлово-комунальні послуги, який повинен бути обчислений з урахуванням вимог Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 червня 2011 року №869.

Згідно із частиною першою статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг ґрунтується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, Закону України «Про житлово-комунальні послуги»; та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг (стаття 4 цього Закону).

Стандарти, нормативи, норми, порядки і правила у сфері житлово-комунальних послуг розробляють і затверджують Кабінет Міністрів України, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері технічного регулювання, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування в межах їхніх повноважень та згідно із законодавством.

Інші центральні органи виконавчої влади затверджують нормативно-правові акти у сфері житлово-комунальних послуг, що видаються в межах їхніх повноважень після погодження або спільно з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, і реєструються в установленому законодавством порядку.

Примірні переліки житлово-комунальних послуг та їх склад залежно від функціонального призначення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства.

Ціни/тарифи на комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються і затверджуються центральними органами виконавчої влади, національними комісіями, що здійснюють державне регулювання у відповідних сферах, та органами місцевого самоврядування відповідно до їхніх повноважень, визначених законом.

Порядок формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води, Порядок формування тарифів на централізоване водопостачання та водовідведення, Порядок формування тарифів на послуги з централізованого постачання холодної води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), Порядок формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, Порядок розрахунку роздрібного тарифу на електричну енергію та Порядок встановлення роздрібних цін на природний газ для населення, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 №869 «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги».

Порядок формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій визначає механізм формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій і поширюється на суб`єктів господарювання всіх форм власності, які надають послуги, суб`єктів господарювання всіх форм власності, що спеціалізуються на виконанні окремих послуг, на умовах субпідрядних договорів з виконавцями, органи місцевого самоврядування, власників, орендарів житлових будинків (гуртожитків), власників (наймачів) квартир (житлових приміщень у гуртожитках), власників нежитлових приміщень у житлових будинках (гуртожитках).

З власниками (наймачами) квартир (житлових приміщень у гуртожитку) та власниками, орендарями нежитлових приміщень у житловому будинку (гуртожитку) укладається договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.

Послуги надаються з урахуванням встановленого рішенням органу місцевого самоврядування тарифу, його структури, періодичності та строків надання послуг. Копія такого рішення є невід`ємною частиною договору про надання послуг.

Під час установлення тарифу на послуги необхідно забезпечувати прозорість визначення вартості усіх послуг з розрахунку на 1 кв. метр загальної площі квартири, житлового приміщення у гуртожитку та нежитлового приміщення у житловому будинку (гуртожитку).

Тариф на послуги для гуртожитків, що призначаються для проживання одиноких громадян (житловими приміщеннями спільно користуються кілька осіб, які не перебувають у сімейних стосунках), розраховується згідно з цим Порядком. Вартість послуг з розрахунку на ліжко-місце визначається як добуток тарифу на норму житлової площі для однієї особи в гуртожитку.

Отже, комунальні послуги - це послуги, які надаються водо-, тепло-, газо-, електропостачальниками та іншими організаціями власникам (наймачам) житлових приміщень за встановлену уповноваженими державними органами плату.

Плата за комунальні послуги власниками квартир, наймачами, орендарями сплачується відповідно до затверджених цін, тарифів та показників засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Встановлюючи тариф, в який, відповідно до змісту позовних вимог, включено обидві складові платежів (плата за проживання в гуртожитку та плата за житлово-комунальні послуги), позивач має, довести обґрунтованість розрахунку плати за проживання в гуртожитку, затвердженого власником гуртожитку, а також окремо розрахунку розміру плати за житлово-комунальні послуги, який повинен бути обчислений з урахуванням вимог Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 червня 2011 року №869.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, наприклад, якщо новий доказ з`явився після розгляду справи судом першої інстанції або раніше був недоступний заявнику.

У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів, що забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого судового рішення.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що позивачем не було надано належних, достатніх і допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, зокрема щодо розміру заборгованості ОСОБА_1 перед КНТЕУ за проживання у гуртожитку та житлово-комунальними послугами, а також не надано належних доказів на підтвердження того, що позивачем не було надано належного і допустимого доказу того, що відповідно до вимог п. 3.1.15 укладеного між сторонами контракту, рішенням адміністрації Університету за погодженням з радою студентського самоврядування гуртожитку встановлювалася оплата за проживання гуртожитку щодобово згідно з розрахунку Університету, а також не надано доказів на підтвердження вартості за проживання у гуртожитку за період з 01 січня 2019 року по 01 травня 2019 року та тарифів, які застосовувались для оплати комунальних послуг в цей період, не наведено розрахунку такої заборгованості, через що місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем своїх вимог та обставин, на які він посилався, а тому ухвалив законне і обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову.

При цьому, надані до апеляційної скарги нові докази, зокрема розміру плати за проживання мешканців у гуртожитку з 01 лютого 2019 року, калькуляції вартості проживання мешканців у гуртожитку № 6 КНТЕУ з 01 лютого 2019 року, розміру плати за тимчасове проживання у гуртожитку № 6 КНТЕУ (в розрахунку за добу) з 01 лютого 2019 року, подані з порушенням порядку встановленого ст. 367 ЦПК України, оскільки апелянтом не обґрунтовано поважності підстав неподання цих доказів до суду першої інстанції, і наданий апелянтом розрахунок заборгованості ОСОБА_1 з оплати за проживання в гуртожитку також поданий з порушенням порядку ст. 367 ЦПК України, а визначена в ньому заборгованість розрахована за період з 01 січня 2018 року по червень 2018 року, при цьому позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за період з 01 квітня 2019 року по 01 червня 2019 року, однак розрахунку за цей період позивачем не надано і розмір його необґрунтовано, через що такі докази не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого рішення суду першої інстанції.

Вагомих та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга не містить.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухваленого рішення під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції, не встановлено.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи та ухваленні оскаржуваного рішення були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які, відповідно до ст. 376 ЦПК України, могли б бути підставою для його скасування, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення місцевого суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Київського національного торговельно-економічного університету залишити без задоволення, а заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 03 грудня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: