Справа № 156/786/19 Головуючий у 1 інстанції: Федечко М. О.
Провадження № 22-ц/802/1203/20 Категорія: 68 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,

з участю секретаря судового засідання Концевич Я.О.,

позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на заочне рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 23 вересня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

Позов обґрунтовує тим, що 30 липня 2015 року між нею та ОСОБА_3 укладений шлюб, державна реєстрація шлюбу проведена відділом ДРАЦС реєстраційної служби Нововолинського міського управління юстиції Волинської області, актовий запис № 227. Від спільного подружнього життя у них народилася дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 09 серпня 2015 року відбулося урочисте святкування їхнього з відповідачем одруження. Їм, як подружжю, рідними та близькими були подаровані гроші. Після весілля вона разом з чоловіком здійснила підрахунок подарованих коштів, на весілля їм подарували 137000 грн. На наступний день в присутності її батьків та брата вони знову порахували кошти, сума була така ж 137000 грн. В подальшому з даних грошових коштів 37000 грн. вони потратили для потреб сім`ї. 28 серпня 2015 року суму коштів подарованих їм, як подружжю на весілля, в розмірі 100 000 грн. було передано в борг ОСОБА_5 на прохання останнього. Передача коштів відбувалася у її присутності. На підтвердження факту отримання грошових коштів в сумі 100000 грн. ОСОБА_5 власноручно написав розписку і передав її відповідачу ОСОБА_3 . Згідно з домовленостями, ОСОБА_5 взяв на себе зобов`язання за користування коштами сплачувати два відсотки від суми позики щомісячно та повернути отримані в позику кошти на вимогу. Так, одруження з відповідачем виявилося невдалим і спільне життя з ним не склалося. Рішенням Іваничівського районного суду Волинської області від 29 січня 2019 року шлюб між ними розірвано. Після розірвання шлюбу домовленості щодо розподілу спільних коштів, як спільного майна подружжя, між сторонами не досягнуто. Вона неодноразово зверталася до відповідача з проханням відшкодувати їй половину спільних коштів, а саме 50000 грн., однак відповідач категорично відмовляється. Зазначає, що на момент звернення до суду із вказаним позовом, ОСОБА_5 повністю повернув відповідачу отримані ним в позику кошти в розмірі 100000 грн.

На підставі викладеного просить стягнути з ОСОБА_3 на її користь 50000 грн. подарованих на весілля, як половину коштів, які є спільною сумісною власністю подружжя.

Заочним рішенням Іваничівського районного суду Волинської області від 23 вересня 2020 року в задоволені позову в даній справі відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції-без змін.

Судом першої інстанції встановлено, що 30 липня 2015 року сторони у справі, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб у відділ ДРАЦС реєстраційної служби Нововолинського міського управління юстиції Волинської області, актовий запис № 227. ( копія свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 а.с.4). Від спільного подружнього життя у сторін по справі народилася дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Іваничівського районного суду Волинської області від 29 січня 2019 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с.5-6).

Звертаючись до суду з даним позовом позивач стверджувала, що 09 серпня 2015 року відбулося урочисте святкування дня їхнього весілля на яке було запрошено гостей рідних, близьких, знайомих. Як стверджує позивач на весілля їм запрошеними гостями було подаровано 137 000 грн., з яких: 37000 грн. сторони витрати на власні потреби як подружжя, а решту 100000 грн. за борговою розпискою позичили ОСОБА_5 . На даний час борг було повернуто ОСОБА_3 .. Оскільки кошти в розмірі 100000 гривень є спільною сумісною власністю, а тому їй належить 1/2 частина цих коштів , що становить 50000 гривень.

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи з принципу диспозитивності, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, доводи сторін спору, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Позивачем в силу вимог 76-89 ЦПК України не надано беззаперечних доказів того, що сторонам на весілля було подаровано 137000 гривень, з яких 100000 гривень було передано ОСОБА_5 за борговою розпискою, які він зі слів позивача повернув відповідачу. На підтвердження укладення договору позики саме на суму 100000 гривень позивачем не подано доказів (боргової розписки). Суд першої інстанції обґрунтовано критично віднісся до показів свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , оскільки такі путались у питаннях щодо валюти подарованих подружжю коштів та їх кількості, вказуючи про орієнтовність підрахунку вказаних сум. Крім того свідки не були присутні під час безпосереднього передавання коштів за борговою розпискою ОСОБА_5 , а про ці обставини їм стало відомо зі слів позивача. Позивачем не заявлялось клопотання про допит ОСОБА_5 , як свідка, позивачем не ініціювалось питання про витребування доказів ( боргової розписки) в силу вимог ст. 84 ЦПК України.

Інші належні та допустимі докази, які б підтвердили вимоги позивача матеріали справи не містять.

Виходячи з наведеного, повно та об`єктивно дослідивши всі обставини справи і давши їм вірну правову оцінку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволені позову.

Висновки суду ґрунтуються на повно і всебічно з`ясованих обставинах справи, перевірених належними доказами, на які є покликання в рішенні суду і яким суд дав правильну юридичну оцінку.

Доводи апеляційної скарги про підставність позовних вимог є власним тлумаченням встановлених обставин справи, були предметом дослідження суду першої інстанції і їм суд в сукупності з іншими доказами по справі дав правильну юридичну оцінку.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність ухваленого рішення не впливають.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухваленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 382,384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 23 вересня 2020 року в даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий

Судді