Єдиний унікальний номер: 448/1803/18
Провадження № 2/448/22/20
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

12.02.2020 року Мостиський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Кічака Ю.В.,

при секретарі судового засідання Керницькій Л.М.,

з участю позивачки ОСОБА_1 ,

її представника адвоката Голубінки Л.В.

та представника відповідачки адвоката Дунаса Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Мостиська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 19.11.2018р. звернулася до суду із вказаним позовом. Позовні вимоги мотивовано тим, що нею (позивачкою) надано відповідачці ОСОБА_2 позику грошові кошти в розмірі 4598,22 Євро та 12 109, 10 доларів США під 2% в місяць; зазначений факт підтверджується власноруч складеними відповідачкою ОСОБА_2 та підписаними у її (позивачки) присутності двома розписками від 20.09.2013р., згідно яких відповідачка зобов`язувалася повернути суми позики та відсотки в повному обсязі до 20.09.2014р.; станом на час звернення до суду відповідачка не виконала своїх зобов`язань за договором позики та не вживає жодних заходів щодо погашення заборгованості; вона (позивачка) неодноразово усно зверталася до відповідачки з вимогою повернути позичені кошти, остання запевняла що поверне такі, однак кожного разу змінювала дату повернення, а в подальшому відмовилася повертати отримані грошові кошти; за весь час відповідачкою сплачено лише невелику частину основного боргу, а саме 66,08 Євро 16.11.2018р., 18,72 Євро у лютому 2014р., 17,64 доларів США 18.10.2013р., 8,17 доларів США 18.12.2013рр.; 79,01 доларів США березень 2014р., 7,82 доларів США травень 2014 року та 60,14 доларів США липень 2014року; остання проплата грошових коштів у Євро, враховуючи відсотки, відбулася 10.12.2015р. в сумі 100 євро (за серпень 2014р. 31,89 євро та за вересень 2014р. 68,11 Євро), а остання проплата у доларах США, враховуючи відсотки, відбулася 27.03.2017р. у сумі 1200 доларів США (з листопада 2014р. по квітень 2015р.); здійснюючи проплату грошових коштів 10.12.2015р. та 27.03.2017р. відповідачка ОСОБА_2 вчинила дії, які свідчать про переривання строку позовної давності; проценти за користування позикою відповідачкою ОСОБА_2 не сплачувались.

З огляду на наведене та з урахуванням курсу гривні до долара США та Євро на момент підготовки позову, просить суд стягнути з відповідачки ОСОБА_2 в її (позивачки) користь грошові кошти в розмірі: 482 239, 23 грн. - основного боргу, 598 769, 66 грн. - процентів, 92 826, 82 грн. - втрат від інфляції, 28 541, 12 грн. три відсотки річних, а також судові витрати по справі.

Представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Дунас Т.М. 22.01.2019р. подав до суду заперечення (відзив) на позовну заяву, у якому проти задоволення позову заперечує. Покликається на те, що відповідачка ОСОБА_2 визнає факт укладення договору позики з позивачкою ОСОБА_1 ; вказані суми 12 109,10 доларів США та 4598,22 Євро відповідачка позичала під 2 % в місяць для придбання квартири своєму сину з доплатою особистих коштів; в середині жовтня 2014 року, по спливу терміну дії розписок, відповідачка повернула позивачці ОСОБА_1 12110 доларів США та 4650 Євро; факт повернення вказаних грошових коштів мав місце по місцю її (відповідачки) праці в приміщенні кредитної спілки «Щедрість»; у 2001р. ОСОБА_1 стала членом кредитної спілки «Щедрість» та потоваришувала з ОСОБА_2 ; в період з 2001р. по 2015р. між сторонами були приязні відносини, які ґрунтувались на співпраці ОСОБА_1 з кредитною спілкою «Щедрість», яку очолює ОСОБА_2 ; при поверненні боргу позивачці ОСОБА_1 відповідачка ОСОБА_2 не придала значення необхідності знищення боргових розписок, оскільки між сторонами тривали приязні відносини та відповідачка довіряла позивачці; після закриття депозитних рахунків у кредитній спілці, зокрема з кінця 2015р. позивачка стала переслідувати відповідачку, мотивуючи необхідністю додатково доплатити до позичених сум ще 1 відсоток річних, зокрема 558 євро і 1453 доларів США; відповідачка ОСОБА_2 , зважаючи на повне погашення нею боргового зобов`язання у жовтні 2014 р., не реагувала на такі вимоги з боку позивачки. Вказав, що покликання позивачки щодо проведення відповідачкою ОСОБА_2 проплати грошових коштів в євро у серпні 2014р., вересні 2014р., 10.12.2015р. і в доларах США у листопаді 2014р., квітні 2015р. та 27.03.2017р. є нею надуманими і нічим не підтвердженими, окрім її (позивачки) пояснень; розрахунки на зворотніх сторонах розписок про оплату повернення договору позики написані позивачкою ОСОБА_1 власноруч, підпис відповідачки ОСОБА_2 на підтвердження про повернення зафіксованих сум відсутній; відповідачка ОСОБА_2 заперечує твердження позивачки про повернення боргу після закінчення терміну дії боргових розписок. Вважає, що позивачкою були пропущені строки позовної давності ще з 20.09.2017р., а пред`явлення цих позовних вимог не може слугувати підставою для переривання перебігу позовної давності, оскільки вони нічим не підтверджені та направлені не в межах строку позовної давності. Просить ухвалити рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 через сплив строку позовної давності.

Позивачка ОСОБА_1 14.02.2019р. подала письмові пояснення у відповідь на заперечення сторони відповідача, у яких покликалась на наступне: згідно поданого заперечення відповідачка ОСОБА_2 повністю визнає факт укладення договору позики, який відбувся 20.09.2013р., така визнає не тільки факт складання письмових розписок від 20.09.2013р., а й факт отримання нею позики в різних сумах грошової валюти строком на 1 рік під 2 % в місяць, а також і обов`язок щодо повернення їй (позивачці) суми позики та відсотків в повному обсязі до 20.09.2014р.; боргові документи (розписки) позичальника є підтвердженням передання йому позикодавцем коштів у зазначеній сумі в борг; твердження відповідачки про те, що вона повернула борг в середині жовтня 2014р. не відповідає дійсності; відповідачка не виконала умови договору позики, оскільки не повернула їй (позивачці) позичені кошти, підтвердженням чого є відсутність у боржника ОСОБА_2 боргових документів (розписок); твердження відповідачки про те, що нею (позивачкою) пропущені строки позовної давності не відповідають дійсності, оскільки відповідачка періодично повертала позичені кошти; на зворотних сторонах розписок нею (позивачкою) велися розрахунки про оплату повернення договору позики, які відповідачка завжди бачила; відповідачка здійснила останню пропалу грошових коштів у євро 10.12.2015р., а останню проплату у доларах США 27.03.2017р., тобто вчинила дії, які свідчать про переривання строку позовної давності; позовні вимоги до відповідачки пред`явлені в межах строку позовної давності; додані до заперечення сторони відповідача додатки, зокрема документи про її (позивачки) членство у кредитній спілці «Щедрість» не мають жодного відношення до розгляду даної цивільної справи та не є належними доказами, оскільки відповідачка отримала позику від неї (позивачки) як від фізичної особи, а не як від члена КС «Щедрість». Також позивачкою ОСОБА_1 подано клопотання про переривання строку позовної давності, у якому така просить вважати перерваним строк позовної давності.

Представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Дунас Т.М. 18.02.2019р. подав заяву про застосування строку позовної давності, у якій покликався на те, що термін дії боргових розписок завершувався 20.09.2014р.; по спливу терміну дії розписок, зокрема всередині жовтня 2014р. відповідачкою було повернуто позивачці 12110 доларів США та 4650 євро згідно договору позики, включаючи вказані суми нарахування щомісячно 2% до позичених сум у вигляді євро та доларів США; термін дії розписок згідно передбаченого законом строку позовної давності тривав до 20.09.2017р.; перебіг позовної давності з приводу укладеного договору позики для звернення в судовому порядку сплив по строку виконання 20.09.2017р.; пред`явлені позивачкою вимоги не можуть слугувати підставою для переривання перебігу строку позовної давності, оскільки вони нічим не підтверджені; чорнові записи про рух нібито коштів на звороті розписок не можуть слугувати доказом, оскільки на даних розрахунках немає підписів відповідачки; позивачкою втрачено право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання згідно договору позики, оскільки нею не наведено жодних поважних причин пропуску позовної давності, які би порушували її право для захисту.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Голубінка Л.В. підтримали позовні вимоги з підстав, що викладені ними в позовній заяві та інших заявах по суті справи.

Відповідачка ОСОБА_2 в судовому засіданні проти позову заперечила з підстав, що викладені у заявах по суті справи, поданих від її імені її представником адвокатом Дунасом Т.М. Ствердила, що дійсно отримала від позивачки ОСОБА_1 позику грошові кошти у зазначених позивачкою розмірах, власноручно підписувала відповідні розписки, натомість повернула позичені грошові кошти у повному обсязі ще в жовтні 2014р.; при поверненні грошових коштів не знищила розписок з огляду на приязні відносини з позивачкою та обіцянку останньої про знищення таких розписок; розрахунків, зокрема дат та сум грошових коштів, які зазначені на звороті розписок, вона (відповідачка) не робила, під ними не підписувалася та ніколи їх не бачила; жодних грошових коштів на виконання вказаного договору позики після жовтня 2014р. вона позивачці не передавала; після виконання нею (відповідачкою) договору позики позивачка ОСОБА_1 додатково вимагала від неї доплати грошових коштів у розмірі 1 відсотка річних від отриманих сум. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у зв`язку з пропуском нею строку звернення до суду з такими вимогами.

Представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Дунас Т.М. в судовому засіданні просив застосувати сплив позовної давності та з цієї підстави відмовити в задоволенні позовних вимог позивачки ОСОБА_1 .

Заслухавши пояснення учасників справи, показання свідків та дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини.

Як вбачається з матеріалів справи і це було встановлено судом, що 20 вересня 2013 року між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_2 було укладено договір позики, на підставі якого відповідачка ОСОБА_2 отримала від позивачки ОСОБА_1 12 109,10 доларів США та 4598,22 Євро терміном на 1 рік, тобто з 20.09.2013р. по 20.09.2014р., під 2 % в місяць, що підтверджується письмовими розписками відповідачки. Сторонами даний факт не заперечується, а тому додаткового доказування не потребує.

Зі змісту розписок від 20.09.2013 року слідує, що відповідачка ОСОБА_2 позичила у позивачки ОСОБА_1 грошові кошти в зазначених сумах та зобов`язалася повернути їх саме до 20.09.2014р.

На момент звернення позивачки ОСОБА_1 до суду боргові документи знаходились в позикодавця (кредитора) ОСОБА_1 .

Разом з тим, вирішуючи даний цивільно-правовий спір, суд враховує наступне.

Постановою пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином, суд зобов`язаний визначитися, чи доведений факт порушення відповідачем прав позивача, чи обґрунтовані позовні вимоги і лише у разі доведеності позовних вимог вирішити питання щодо застосування позовної давності.

Щодо підставності позовних вимог, то суд вважає зазначити наступне.

Предметом позову у даній справі є стягнення заборгованості за договором позики.

Позикові відносини регулюються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Таким чином, письмова форма договору позики, з огляду на його реальний характер, є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, зокрема передбачає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми - у випадку відповідної вимоги кредитодавця.

Правовідносини, які виникли між сторонами з приводу договору позики, є подібними до правовідносин, які виникають з договорів кредиту, а тому в силу ч.9 ст.10 ЦПК України суд вважає можливим застосувати у цій справі вказані правові позиції.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно частини першої статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною першою статті 631 ЦК України встановлено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

У даній статті передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку.

Таким чином, повернення грошей відповідачкою ОСОБА_2 позивачці ОСОБА_1 , як вважає суд, не доведено, оскільки боргові документи на момент звернення до суду знаходились не в боржника ОСОБА_2 , а в позикодавця (кредитора) ОСОБА_1 .

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року (справа №483/1953/16-ц).

З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що боргове зобов`язання за договором позики відповідачкою ОСОБА_2 не виконане, а тому вважає обґрунтованими та підставними позовні вимоги, що пред`явлені до неї у даному цивільному позові.

Щодо позовної давності, то слід зазначити наступне.

Набуття права на захист, для здійснення якого встановлено позовну давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права.

Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 - 255 ЦК України

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Вказаний правовий висновок наведений Верховним Судом України у постанові від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1674цс17.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

У відповідності до правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) в разі пред`явлення позову особою, право якої порушене, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою, уповноваженою на це, особою, позовна давність починає обчислюватися з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 Цивільного кодексу України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Наявні в матеріалах справи розписки містять дані щодо отримання відповідачкою ОСОБА_2 грошей від позивачки ОСОБА_1 , дати їх отримання, а також строк виконання зобов`язання до 20.09.2014р.

Зі змісту боргових розписок вбачається, що позивачці ОСОБА_1 стало відомо про порушення свого права 21.09.2014р., тобто після закінчення визначеного сторонами кінцевого строку повернення позики 20.09.2014р.

Отже, перебіг позовної давності для пред`явлення ОСОБА_1 позову про стягнення з ОСОБА_2 боргу за договором позики закінчився 21.09.2017р. Однак позивачка звернулася з вказаним позовом до суду лише 19.11.2018р., тобто, з пропуском позовної давності.

Стаття 264 ЦК України має вичерпний перелік підстав переривання перебігу позовної давності, зокрема вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку та пред`явлення особою позову до одного з кількох боржників. А також якщо предметом позову є лише частина вимог, право на яку має позивач.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), неодноразово наголошував, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою заява № 14902/04 у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Згідно з вимогами статті 267 ЦК України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

З досліджених в судовому засіданні матеріалів справи відомо, що сторона відповідача у своїх письмових заявах по суті спору, а також окремою заявою заявила про сплив строку позовної давності за вимогами позивачки та просила застосувати наслідки спливу строку позовної давності, відмовивши у задоволенні позову. В судовому засіданні сторона відповідача також наполягала на застосуванні наслідків спливу строку позовної давності.

Відповідно до вимог частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачка ОСОБА_1 не навела та не надала суду доказів поважності причин пропуску такого строку, оскільки вважає, що строк загальної позовної давності нею не пропущено, не встановлено наявності поважних причин пропуску нею строку позовної давності і в судовому засіданні, в той час, як відповідачка ОСОБА_2 скористалася своїм правом, передбаченим статтею 267 ЦК України, подавши до суду заяву про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності.

Доводи сторони позивача про те, що позовна заява була подана вчасно, оскільки мало місце переривання строку позовної давності, зокрема відповідачкою ОСОБА_2 були вчинені дії, що свідчать про визнання нею свого боргу (здійснено проплату грошових коштів у євро 10.12.2015р., а останню проплату у доларах США 27.03.2017р.), не є обґрунтованими, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами та спростовуються матеріалами справи. Відповідачка ОСОБА_2 заперечила вчинення таких дій, а записи про відповідні розрахунки (дати та суми коштів) на звороті розписок, на які покликається сторона позивача як на доказ переривання строку позовної давності, зроблені не відповідачкою, а позивачкою, власноручні підписи відповідачки ОСОБА_2 на звороті розписок також відсутні. Критично суд сприймає і показання свідка ОСОБА_3 в частині щодо підтвердження ним факту повернення відповідачкою в березні 2017р. грошових коштів в сумі 1200 доларів США на виконання укладеного між сторонами договору позики, оскільки даний свідок є чоловіком позивачки ОСОБА_1 , що в свою чергу, може свідчити про його зацікавленість у позитивному вирішенні даного цивільно-правового спору.

Суд враховує й те, що положення про позовну давність, тобто строк, протягом якого особа, право якої порушено, може вимагати захисту свого права шляхом пред`явлення позову, існує для юридичної визначеності суб`єктивних прав учасників цивільних відносин, а принцип юридичної визначеності є складовою права на доступ до правосуддя. Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин, він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Підсумовуючи, суд приходить до переконання про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 з підстав пропуску нею строку позовної давності, оскільки позивачка звернулася із позовом до відповідачки ОСОБА_2 про стягнення суми заборгованості з пропуском строку позовної давності після настання строку виконання зобов`язання за договором позики від 20.09.2013 року та не подавала заяву про поновлення строку позовної давності.

Аналогічні висновки щодо позовної давності містяться у постановах Верховного Суду від 11 листопада 2019 року (справа №454/3381/14-ц); від 23 січня 2020р. (справа № 337/1684/16-ц), від 03.02.2020р. (справа № 341/923/17).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Ухвалою Мостиського районного суду Львівської області від 26.12.2018р. частково задоволено заяву позивачки ОСОБА_1 про забезпечення даного цивільного позову та накладено арешт на майно: будинок (будинок, підвал) загальною площею 281,9 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна - 5494638, дата прийняття рішення про державну реєстрацію 22.07.2004р., що на праві приватної власності належить ОСОБА_2 .

Відповідно до ч.9 ст.158 ЦПК України у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

З огляду на наведене, суд вважає за необхідне скасувати вжиті згідно ухвали Мостиського районного суду Львівської області від 26.12.2018р. заходи забезпечення позову.

У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням, що відповідає вимогам ч.10 ст.158 ЦПК України.

Щодо сплаченого при поданні позову судового збору, то такий, у разі відмови в позові у відповідності до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України - покладається на позивача.

Керуючись ст.ст.12, 13, 76-81, 133, 141, ч.9 ст.158, ст.ст.258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики відмовити.

Заходи забезпечення позову, а саме накладений арешт на майно: будинок (будинок, підвал) загальною площею 281,9 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна - 5494638, дата прийняття рішення про державну реєстрацію 22.07.2004р., що на праві приватної власності належить ОСОБА_2 , - скасувати.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

Позивачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , уродженка, жителька та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , жителька АДРЕСА_1 .

Суддя Ю.В.Кічак

Рішення набрало законної сили «___» ______________ 20 р.

Суддя Ю.В.Кічак