Дата документу 18.11.2020 Справа № 329/1114/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №329/1114/19 Головуючий у 1 інстанції Проценко А.М.
Провадження № 22-ц/807/2997/20 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Полякова О.З.

за участю секретаря судового засідання Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Заступника прокурора Запорізької області на рішення Чернігівського районного суду Запорізької області від 29 липня 2020 року у справі за позовом керівника Бердянської місцевої прокуратури Запорізької області в інтересах держави в особі органу, який уповноважений від імені держави здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах Чернігівської селищної ради Чернігівського району Запорізької області до ОСОБА_1 , Чернігівської районної державної адміністрації Запорізької області, третя особа сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Токмачани», про визнання незаконним та скасування розпорядження голови Чернігівської РДА, припинивши право власності на земельну ділянку,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2019 року керівник Бердянської місцевої прокуратури Запорізької області в інтересах держави в особі органу, який уповноважений від імені держави здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах Чернігівської селищної ради Чернігівського району Запорізької області звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , Чернігівської районної державної адміністрації Запорізької області, третя особа сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Токмачани», про визнання незаконним та скасування розпорядження голови Чернігівської РДА, припинивши право власності на земельну ділянку.

В обґрунтування позову зазначено, що рішенням Чернігівського районного суду Запорізької області від 22.02.2017р. у справі №329/36/17 позов ОСОБА_1 до Чернігівської селищної ради Чернігівського району Запорізької області задоволено та визнано за позивачем право власності в порядку спадкування за законом на земельну частку (пай) площею 7,10 умовних кадастрових гектарів, що залишилась після померлого ОСОБА_2 .

На підставі вказаного рішення суду Чернігівською РДА видано розпорядження №168 від 30.05.2017р. «Про виділення в натурі (на місцевості) земельної ділянки ОСОБА_1 », відповідно до якого земельну ділянку в контурі № НОМЕР_1 а, ділянка поділу №5, виділено в натурі (на місцевості) ОСОБА_1 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Чернігівської селищної ради Чернігівського району Запорізької області та рекомендовано звернутися до суб`єкта реєстрації для проведення реєстрації права власності на земельну ділянку. Раніше виданий сертифікат серії ЗП №0056596 від 20.01.1997 року зобов`язано повернути до Чернігівської РДА Запорізької області.

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру серія НВ-017, виданого 18.08.2017 року, вищевказаній земельній ділянці присвоєно кадастровий номер :04:007:0006 з відповідною площею 6,42 га.

У подальшому державним реєстратором прав Чернігівської РДА за ОСОБА_1 на підставі вищевказаного розпорядження голови Чернігівської РДА №168 від 30.05.2017 року та витягу з Державного земельного кадастру серія НВ-017, виданого 18.08.2017 року, зареєстровано право власності на вищевказану земельну ділянку.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 05.12.2017 року рішення Чернігівського районного суду у даній справі скасовано, в задоволенні позову ОСОБА_1 до Чернігівської селищної ради Чернігівського району Запорізької області про визнання права власності на земельну частку (пай) у порядку спадкування за законом відмовлено та встановлено, що померлому ОСОБА_2 було видано сертифікат на право на земельну частку (пай) (серія ЗП №0056596 від 20.01.1997), яким підтверджено, що останньому належить право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Більшовик» без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості).

Розпорядженням голови Чернігівської РДА Запорізької області №266 від 13.08.2018 року визнано таким, що втратило чинність розпорядження голови РДА від 30.05.2017 за №168 «Про виділення в натурі (на місцевості) земельної ділянки громадянці ОСОБА_1 ».

Однак, згідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :04:007:0006 з площею 6,42 га зареєстровано за ОСОБА_1 .

Розпорядження голови Чернігівської РДА Запорізької області №168 від 30.05.2017 року «Про виділення в натурі (на місцевості) земельної ділянки громадянці ОСОБА_1 » визнано таким, що втратило чинність, разом з тим відповідно до ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» наведене не є підставою для скасування державної реєстрації та відповідно припинення права власності ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку, адже скасування державної реєстрації здійснюється на підставі рішення суду про скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав.

Таким чином, належним та ефективним способом захисту у спірних відносинах є саме визнання незаконним та скасування розпорядження голови Чернігівської РДА Запорізької області №168 від 30.05.2017 року «Про виділення в натурі (на місцевості) земельної ділянки громадянці ОСОБА_1 », на підставі якого і було проведено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, з одночасним припиненням права власності на спірну земельну ділянку.

Згідно інформації відділу у Чернігівському районі ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області №0-8-0.35-879/114-19 від 31.07.2019 земельна ділянка з кадастровим номером :04:007:0006 розташована в контурі 131а та виділена із земель колективної власності колишнього КСП «Більшовик».

Оскільки, право власності на спірну ділянку оформлено ОСОБА_1 у незаконний спосіб (на підставі скасованого судового рішення та відповідно незаконного розпорядження), у разі скасування реєстрації права власності на вказану ділянку, вона знову набуде статусу земель колективної власності (не витребуваних часток (паїв), а Чернігівська селищна рада Чернігівського району Запорізької області матиме можливість надання такої земельної ділянки в оренду на підставі ст.13 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)».

При цьому до місцевого бюджету надходитиме плата за користування цією землею.

Згідно листа Чернігівської селищної ради Чернігівського району Запорізької області №02-27/1023 від 11.05.2019 орієнтовано розмір ставки річної орендної плати при укладенні договорів оренди земельних ділянок становить 5,43% від нормативно грошової оцінки земельної ділянки.

Відповідно до Витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки №1801/204-19 від 09.07.2019 нормативно грошова оцінка спірної земельної ділянки складає 112308,59 грн.

Тобто, з часу державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_1 економічним інтересам держави у 2017-2019 роках завдано збитків у розмірі 18 295,07 грн., у вигляді ненадходження належних платежів за користування цією землею до місцевого бюджету, а саме по 6098,36 грн. щороку. Аналогічні збитки бюджет Чернігівської селищної ради Чернігівського району Запорізької області може зазнати і у 2020 році.

Просив суд визнати незаконним та скасувати розпорядження голови Чернігівської РДА Запорізької області №168 від 30.05.2017 року «Про виділення в натурі (на місцевості) земельної ділянки громадянці ОСОБА_1 », припинивши право власності за громадянкою ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :04:007:0006, площею 6,42 га, розташовану на території Чернігівської селищної ради Чернігівського району Запорізької області, зареєстроване ІНФОРМАЦІЯ_1 , номер запису про право власності 23061322 та стягнути з відповідачів судовий збір.

Рішенням Чернігівського районного суду Запорізької області від 29 липня 2020 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, Заступник прокурора Запорізької області подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, незастосування норми матеріального права, які у даній справі підлягають застосуванню, та порушення норми процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

СФГ ТОВ «Токмачани» надало суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача,пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем обрано невірний спосіб захисту.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, що рішенням Чернігівського районного суду Запорізької області від 22.02.2017 р. задоволено позов ОСОБА_1 до Чернігівської селищної ради Чернігівського району Запорізької області про визнання права власності на земельну частку (пай) в порядку спадкування задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом на земельну частку (пай), площею 7,10, в умовних кадастрових гектарах, що знаходиться на території Чернігівської селищної ради, за сертифікатом серії ЗП №0056596 від 20.01.1997 р., який видано згідно розпорядження Чернігівської РДА №210 від 01.08.1996 р., після смерті її батька, ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішення набрало законної сили 07.03.2017 р.

За заявою ОСОБА_1 , розпорядженням голови Чернігівської РДА Запорізької області №168 від 30.05.2017 р. ОСОБА_1 як спадкоємиці виділено в натурі (на місцевості) земельну ділянку у контурі № НОМЕР_2 , ділянка поділу № НОМЕР_3 , для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Чернігівської селищної ради та рекомендовано звернутися до суб`єкта реєстрації для проведення реєстрації права власності на земельну ділянку, раніше виданий сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ЗП №0056596 повернути в Чернігівську РДА.

Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна 18.08.2017 р. відділом у Чернігівському районі Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області здійснено державну реєстрацію земельної ділянки приватної форми власності, площею 6,42 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :04:007:0006, за ОСОБА_1 .

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 05 грудня 2017 року рішення Чернігівського районного суду Запорізької області від 22 лютого 2017 року скасоване та ухвалено нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

01.06.2018 р. державним реєстратором Чернігівської РДА Запорізької області зареєстровано договір оренди землі б/н від 28.11.2017 р. земельної ділянки, площею 6,4200 га, належної ОСОБА_1 на праві приватної власності, з СТОВ «Токмачани» строком на 49 років, з правом пролонгації.

Розпорядженням голови Чернігівської РДА Запорізької області №266 від 13.08.2018 р. визнано таким, що втратило чинність розпорядження голови РДА від 30.07.2017 р. №168 «Про виділення в натурі (на місцевості) земельної ділянки громадянці ОСОБА_1 ».

Право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :04:007:0006, площею 6,42 га, на даний час зареєстровано за ОСОБА_1 .

За приписами ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

Згідно ст. 5 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» районні державні адміністрації в межах своїх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості): розглядають заяви власників земельних часток (паїв) щодо виділення їм в натурі (на місцевості) земельних ділянок і видачі документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку; приймають рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості); уточняють списки осіб, які мають право на земельну частку (пай); уточняють місце розташування, межі і площі сільськогосподарських угідь, які підлягають розподілу між власниками земельних часток (паїв).

Положеннями ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Пунктом 18 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2016 р. № 553), визначено, що за результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку про те, що підстави визнавати розпорядження голови Чернігівської РДА №168 від 30.05.2017 р. «Про виділення в натурі (на місцевості) земельної ділянки ОСОБА_1 » відсутні.

Вказаний висновок зроблено з тих підстав, що оскаржене розпорядження видано після винесення рішення суду (про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування), яке на той момент набрало законної сили, будь-яких порушень положень чинного законодавства чи прав і інтересів інших осіб не містило.

Після зміни обставин, викликаних скасуванням судом апеляційної інстанції, рішення суду про визнання права власності на земельну ділянку, визнано таким, що втратило чинність.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що сама по собі необхідність відновлення правовідносин і становища, що існувало до такого скасування та необхідність скасування запису про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, не можуть бути підставою для визнання незаконним виданого розпорядження.

Судом першої інстанції зроблено вірний висновок про те, що підставою для визнання оскаржуваного розпорядження незаконним може були виключно протиправність та прийняття з порушенням закону рішення відповідного державного органу.

Разом з цим, в матеріалах справи відсутні докази того, що оскаржуване розпорядження було прийнято з порушенням закону, оскільки вказане розпорядження було видано на підставі рішення суду, яке на той час набрало законної сили

В апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що положення ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачає серед іншого проведення державної реєстрації припинення речових прав також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав.

В Інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №190482833, сформованій 27.11.2019 р., вказано підставою виникнення права власності на згадувану земельну ділянку розпорядження голови Чернігівської РДА №168 від 30.05.2017 р. та витяг з Державного земельного кадастру, виданий 18.08.2017 р. Саме тому прокурор просить скасувати розпорядження, що в подальшому, на його думку, забезпечить безперешкодні умови для проведення державної реєстрації припинення речових прав.

Колегія суддів вважає вірним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що вимоги про скасування розпорядження голови Чернігівської РДА №168 від 30.05.2017 р. «Про виділення в натурі (на місцевості) земельної ділянки ОСОБА_1 », є похідною від попередньої та твердження прокурора про необхідність скасування вказаного розпорядження з самим лише посиланням на положення вказаної вище статті 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не є достатньою та належною підставою для її задоволення.

Судом першої інстанції вірно встанволено, що право власності на земельну ділянку у порядку спадкування за ОСОБА_1 визнано рішенням Чернігівського районного суду Запорізької області від 22.02.2017 р., а оскаржуване розпорядження про виділення в натурі було видане на підставі витягу з протоколу загальних зборів співвласників земельних часток (паїв) по колишньому КСП «Більшовик» Чернігівського району Запорізької області від 17.12.2003 р., списку громадян, які мають право на одержання земельної частки (паю) із земель колишнього КСП «Більшовик», листа відділу у Чернігівському районі Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області від 15.03.2017 р. та заяви громадянки ОСОБА_1 .

Після скасування судом апеляційної інстанції рішення Чернігівського районного суду Запорізької області від 22.02.2017 р. відповідно було скасовано визнане право власності на землю.

Крім того, рішення суду, яке визначає певні правовідносини, не може потребувати будь-якого додаткового підтвердження в судовому порядку, є остаточним та вичерпним. Воно може бути самостійною підставою для скасування права власності на земельну ділянку. З цих підстав в подальшому визнано нечинним було і саме розпорядження.

За приписами ч.7 ст. 118 Конституції України, рішення голів місцевих державних адміністрацій, що суперечать Конституції та законам України, іншим актам законодавства України, можуть бути відповідно до закону скасовані Президентом України або головою місцевої державної адміністрації вищого рівня.

Судом першої інстанції вірно встановлено та не спростовано в апеляційній скарзі того, що питання про скасування оскаржуваного розпорядження перед державною адміністрацією вищого рівня не ставилося.

Відповідно до ч.1 ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

За приписами ч.1 ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Відповідно до ст. 378 ЦК України право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом.

Положеннями статті 140 Земельного кодексу України визначено вичерпний перелік підстав припинення права власності на земельну ділянку: добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; відчуження земельної ділянки за рішенням власника; звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; конфіскація за рішенням суду; невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що вимога прокурора про припинення права власності на земельну ділянку не містить посилання на жодну із передбачених підстав та відповідно не може підлягати задоволенню.

Згідно ст. 15 ЦК України в судовому порядку захищається порушене, оспорене або невизнане право.

Враховуючи вищевикладене, сама по собі вимога про визнання незаконним та скасування розпорядження, припинивши право власності на земельну ділянку, є неналежним способом захисту, оскільки вказаними нормами Цивільного кодексу передбачено лише визнання незаконним та скасування правового акту індивідуальної дії.

Разом з цим, судом першої інстанції було вірно зазначено в оскаржуваному рішенні про те, що належною може бути вимога про скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності, що надасть можливість відновити ті правовідносини, що існували до винесення рішення Чернігівського районного суду Запорізької області від 22.02.2017 року.

Аналогічний висновок зроблено в Постанові Великої Палати Верховного Суду України від 29.05.2019 року у справі №367/2022/15-ц.

З огляду на викладене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про невірно обраний позивачем спосіб захисту порушеного права та дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Заступника прокурора Запорізької області залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського районного суду Запорізької області від 29 липня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 26 листопада 2020 року.

Головуючий

Судді: