ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/462/19
провадження № 2/753/3030/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" лютого 2020 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Лужецької О.Р.,

з участю секретаря Григораш Н.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист прав споживачів, стягнення пені та моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до фізичної особи підприємця ОСОБА_3 (далі по тексту - ФОП ОСОБА_3 , відповідач), в якому просить тлумачити п.6.2 договору від 27.06.2018 №ТДОО-000074, як умову, що визначає нарахування процентів, а не пені; визнати недійсним п.6.4 договору від 27.06.2018 №ТДОО-000074, як такий, що є несправедливим та суперечить вимогам законодавства; стягнути з відповідача на користь позивача пеню в розмірі 82985,64 грн. та 10000 грн. моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 27.06.2018 між позивачем та відповідачем був укладений договір № ТДОО-000074 купівлі продажу виробів (дверної продукції) за індивідуальним замовленням, відповідно до умов якого відповідач зобов`язався передати позивачу дверну продукцію, у т.ч дверні полотна, дверні блоки, комплектуючі, фурнітуру та інше (надалі - товар) у власність позивача, а позивач зобов`язувався прийняти товар і оплатити його вартість. 26.06.2018 позивач у повному обсязі сплатив відповідачу 27 388 грн. за товар та 2 560 грн. за додаткові роботи. Згідно узгодженого між сторонами замовлення (рахунку) № 74 поставка товару на склад відповідача здійснюється протягом 60 - ти календарних днів з дати підписання специфікації сторонами та внесення авансового платежу, тобто 26.08.2018. Однак, передача товару відбулася 05.12.2018, отже відповідач прострочив передачу товару позивачу на 101 день. Тому, керуючись ч.5 ст.10 ЗУ «Про захист прав споживачів» просив суд стягнути з відповідача пеню в сумі 82 985,64 грн. Крім того, додав, що п. 6.4 договору є несправедливим по відношенню до позивача, та таким, що суперечить ст.549 ЦК України, оскільки пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочки виконання. На відміну від зазначених вимог закону, в п. 6.4 договору вказано про нарахування пені в розмірі 3% річних, що суперечить ст.549 ЦК України, оскільки 3% річних являються не пенею, яка нараховується у вигляді процентів за кожен день прострочення, а процентами, в розумінні, в розумінні ч.2 ст.625 ЦК України.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 25.01.2019 року відкрито провадження у цивільній справі та постановлено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін.

Відповідачу був встановлений п`ятнадцятиденний строк з дня вручення вказаної ухвали подати відзив на позовну заяву.

19.04.2019 відповідача надійшов відзив на позов зі змісту якого убачається, що відповідач просить задовольнити позовні вимоги частково в сумі 218,95 грн.

У зв`язку з перебуванням судді Цимбал І.К. у відпустці, пов`язаною із вагітністю та пологами справу передано для подальшого перерозподілу.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.06.2019 розглядати справу визначено суддю Лужецьку О.Р.

Ухвалою суду від 25.06.2019 справу прийнято до свого провадження.

В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у відзиві та просили суд позов задовольнити.

Відповідач судовому засіданні позовні вимоги визнала частково в сумі 218,95 грн., в інші частині позовних вимог просила відмовити, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що 27.06.2018 між позивачем та відповідачем був укладений договір № ТДОО-000074 купівлі продажу виробів (дверної продукції) за індивідуальним замовленням, відповідно до умов якого відповідач зобов`язався передати позивачу дверну продукцію, у т.ч дверні полотна, дверні блоки, комплектуючі, фурнітуру та інше (надалі - товар) у власність позивача, а позивач зобов`язувався прийняти товар і оплатити його вартість.

Відповідно до п.4.1. договору покупець проводить попередню оплату товару у розмірі 100% від вартості товару у термін 1-го банківського дня з моменту підписання договору.

26.06.2018 позивач у повному обсязі сплатив відповідачу 27 388 грн. за товар та 2 560 грн. за додаткові роботи, що підтверджується копіями чеків від 27.06.2018.

Згідно узгодженого між сторонами замовлення (рахунку) № 74 від 27.06.2018 поставка товару на склад відповідача здійснюється протягом 60 календарних днів з дати підписання специфікації сторонами та внесення авансового платежу відповідно до умов договору купівлі-продажу, тобто 26.08.2018.

05.12.2018 відповідач передав позивачу товар на суму 27 388 грн, узгоджений сторонами в замовленні (рахунку) від 27.06.2018 № 74.

Відповідно до п.6.4 договору у випадку порушення продавцем термінів поставки товару він виплачує покупцю (за його вимогою) пеню у розмірі 3% річних від суми непоставленого (несвоєчасно поставленого товару) на день поставки за кожен день прострочення платежу.

Звертаючись до суду з позовом позивач зазначає, що п. 6.4 договору є несправедливим по відношенню до позивача та таким, що суперечить статті 549 ЦК України, оскільки пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочки виконання. У зв`язку з чим просив тлумачити п.6.4 договору як умову, що визначає нарахування процентів, а не пені; визнати недійсним п.6.4 договору, як такий, що є несправедливим та суперечить вимогам законодавства, та керуючись частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» стягнути з відповідача пеню в розмірі 82 985,64 грн.

Суд вважає таку позицію позивача хибною, виходячи з наступного.

Підстави виникнення цивільних прав та обов`язків визначені в статті 11 Цивільного кодексу України, зокрема з договорів та інших правочинів.

Статтями 626, 629 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Договір є двостороннім, якщо правам та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Статтею 14 цього Кодексу визначено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства.

Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в статті 3 ЦК України.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 Цивільного кодексу України)

Згідно частини третьої статті 6 ЦК України, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами.

Відповідно до частини першої статті 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Згідно положень частин першої, другої статті 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Згідно з вимогами статті 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу.

Таким чином суд вважає, що всі умови купівлі-продажу були викладені сторонами в договорі, який був ними підписаний.

За даним договором позивач на виконання вимог п. 4.1. договору сплатив відповідачу 27 388 грн. за товар та 2 560 грн. за додаткові роботи, що підтверджується копіями чеків, однак товар не було вчасно поставлено.

Згідно з положеннями статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно положень частини третьої статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п.6.4 договору у випадку порушення продавцем термінів поставки товару він виплачує покупцю (за його вимогою) пеню у розмірі 3% річних від суми непоставленого (несвоєчасно поставленого товару) на день поставки за кожен день прострочення платежу.

Аналіз норм чинного цивільного законодавства дозволяє зробити висновок, що сторони є вільними при укладенні договору, зокрема у виборі виду правочину, обранні виду забезпечення виконання договірних зобов`язань, встановлення форми(міри) відповідальності за порушення договірних зобов`язань.

Судом встановлено, що при укладенні договору сторонами погоджені усі істотні умови його договору відповідно до предмету, у тому числі стосовно вартості замовлених робіт, поставки товару та відповідальність сторін.

Позивач погодився з такими умовами договору, про що свідчить його особистий підпис та що не заперечувалось ним у судовому засіданні, а відтак приходить до висновку, що сторони самостійно визначили відповідальність сторін за неналежне виконання своїх зобов`язань, зокрема нарахування пені у випадку порушення строків поставки товару, шляхом сплати пені у розмірі 3% річних від суми непоставленого (несвоєчасно поставленого товару) на день поставки за кожен день прострочення платежу.

Будь-яких умов, які б сторони не могли змінювати при укладенні договору через наявність в актах цивільного законодавства прямого застереження про це матеріали справи не містять.

Представником позивача не наведено жодних доказів недобросовісності п.6.4 договору, наслідком якого є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, а тому суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині тлумачення п.6.2 договору від 27.06.2018 №ТДОО-000074, як умови, що визначає нарахування процентів, а не пені; визнання недійсним п.6.4 договору від 27.06.2018 №ТДОО-000074, як такого, що є несправедливим та суперечить вимогам законодавства та нарахування пені згідно ч.5 ст.10 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Разом з тим, враховуючи, що відповідачем була прострочена поставка товару на 101 день, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума пені в розмірі 227,98 грн. (27 388 грн. * 3%/364 * 101).

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 04.02.2019 ОСОБА_3 припинила підприємницьку діяльність.

Відповідно до частини першої статті 52 ЦКУ фізична особа - підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

У п. 70 постанови ВСУ від 05.06.2018 р. у справі №338/180/17 зроблено висновок, що у разі припинення підприємницької діяльності фізичною особою як її права, так і обов`язки за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як за фізичною особою.

Отже, відповідно до положень чинного законодавства у випадку припинення діяльності фізичної особи - підприємця, зобов`язання цього суб`єкта господарювання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за ним як за фізичною особою, яка відповідає за їх належне виконання всім своїм майном, на яке може бути звернено стягнення.

Щодо вимог позивача про стягнення моральної шкоди суд приходить до наступного.

Відповідно до статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, та яка полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім"ї чи близьких родичів.

Відповідно до положень пункту дев`ять постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

На підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, суд повинен керуватися засадами розумності, виваженості та справедливості.

Враховуючи викладене, а також керуючись засадами розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що зазначені обставини дають підстави для стягнення на користь позивача моральну шкоду у розмірі 2000 грн., а тому позовна вимога про відшкодування моральної шкоди підлягає задоволенню частково.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 768,40 грн.

Керуючись статтями 60, 79, 88, 212, 215 - 218, 224-228, 294 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист прав споживачів, стягнення пені та моральної шкоди, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_2 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 ) пеню в розмірі 227 (двісті двадцять сім) гривень 98 копійок, моральну шкоду в розмірі 2000 (дві тисячі) гривень.

Стягнути із ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_2 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь держави судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп.

В іншій частині вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 21.02.2020.

СУДДЯ О.Р. ЛУЖЕЦЬКА