Постанова

Іменем України

03 червня 2020 року

м. Київ

справа № 520/5345/18

провадження № 61-16276св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду міста Одеси від 02 листопада 2018 року у складі судді Луняченка В. О. та постанову Одеського апеляційного суду від 20 червня 2019 року у складі колегії суддів: Дрішлюка А. І., Черевка П. М., Драгомерецького М. М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

04 травня 2018 року ОСОБА_1 звернулася з позовною заявою до суду про стягнення боргу та просила стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача грошові кошти в розмірі 5 753 000 грн. Позивач обґрунтовувала свої вимоги тим, що у червні 2010 року домовилась із громадянином ОСОБА_3 про укладення договору купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та передала грошові кошти у вигляді завдатку у сумі 220 000 дол. США. Однак громадянин ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 так і не уклавши основний договір купівлі-продажу та не повернувши гроші. Після його смерті було відкрито спадщину на ім`я його доньки, яка 14 квітня 2011 року власноруч написала розписку про те, що визнає борг батька у розмірі еквівалентному 220 000 дол. США та прийняла на себе зобов`язання повернути борг позивачу у повному об`ємі після вступу у спадщину та за рахунок належного їй на праві власності майна.

Однак відповідач, подавши документи для вступу у спадщину, оформила на себе право власності на Ѕ частину будинку АДРЕСА_1 у встановленому законом порядку лише 29 липня 2016 року, про що свідчить запис у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, та після оформлення права власності боргові зобов`язання не виконує.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 02 листопада 2018 року позов задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 5 753 000 грн, а також судові витрати у розмірі 9 252,40 грн.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що після написання ОСОБА_2 14 квітня 2011 року розписки, відповідно до якої вона бере на себе зобов`язання по поверненню ОСОБА_1 боргу, між сторонами виникли правовідносини про виконання зобов`язань про повернення грошових коштів відповідно до умов, викладених у розписці. Тобто, за згодою сторін, було укладено договір позики як новація боргових зобов`язань за іншими правовідносинами (повернення заборгованості спадкодавця). Відповідно до умов договору, укладеного між сторонами, які викладені у розписці, момент виконання зобов`язань визначений із моменту вступу у спадщину, що відповідно до відомостей з реєстру реєстрації нерухомості остаточно було здійснено ОСОБА_2 29 липня 2016 року, а тому відсутні підстави для застосування строків позовної давності до заявлених позовних вимог, які заявлені до спливу визначеного у статті 257 ЦК України загального строку позовної давності у три роки.

Постановою Одеського апеляційного суду від 20 червня 2019 року рішення Київського районного суду міста Одеси від 02 листопада 2018 року змінено в частині мотивування, в іншій частині залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку по суті спору, однак мотиви з яких суд дійшов до відповідних висновків потребують зміни та уточнення, а саме виникнення зобов`язань стосовно погашення заборгованості спадкодавця не суперечить закону та базується на положеннях статей 11, 12, 1282 ЦК України, оскільки спадкоємець визнав та взяв на себе виконання зобов`язання спадкодавця в межах відповідної спадкової маси, яку він отримав.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_2 , посилаючись на порушення норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року відкрито касаційне провадження у зазначеній справі та витребувано її із Київського районного суду міста Одеси.

Ухвалою Верховного Суду від 28 лютого 2020 року клопотання ОСОБА_2 про зупинення виконання судового рішення задоволено. Зупинено виконання рішення Київського районного суду міста Одеси від 02 листопада 2018 року до закінчення касаційного провадження.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 27 березня 2020 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи від 28 травня 2020 року визначено такий склад колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи: Грушицький А. І. (суддя-доповідач), Висоцька В. С., Литвиненко І. В., Петров Є. В., Фаловська І. М.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не повно досліджено матеріали та обставини справи. Заявник вказує, що позивач посилається на те, що передала ОСОБА_3 частинами 220 000 дол. США в якості авансу за будинок, про що він власноруч написав розписку, однак оригінал розписки відсутній, суди попередніх інстанцій цей факт не перевірили. Заявник зазначає, що правовідносини, що виникли у позивача регулюються лише статтею 1281 ЦК України та до участі у справі не залучено інших спадкоємців.

Позивач уже зверталася з позовом до відповідача і їй було відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Позивач пропустила строк пред`явлення вимоги до спадкоємців, а жодні розписки чи угоди не можуть змінити правила, встановлені нормами законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін, а касаційну скаргу без задоволення.

У лютому 2020 року ОСОБА_1 до Верховного Суду подала письмові пояснення, в яких просить рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін, а касаційну скаргу без задоволення.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 20 січня 2014 року в справі № 2-4592/11 встановлено, що 22 червня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 складена розписка, зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 у якості авансу за будинок, який він продає, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 - 210 000 дол. США, загальна вартість будинку складає 600 000 дол. США, залишок повного розрахунку складає 390 000 дол. США.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , актовий запис № 1472 (а. с. 117).

22 жовтня 2010 року ОСОБА_2 звернулася до Третьої одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом.

10 грудня 2010 року до Третьої одеської державної нотаріальної контори звернулась ОСОБА_4 від імені доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , із заявою про прийняття спадщини, яка залишилась після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 (а. с. 118).

14 квітня 2011 року розпискою, складеною ОСОБА_2 в присутності двох свідків, вона підтвердила, що її батько - ОСОБА_3 дійсно взяв суму в розмірі 220 000 дол. США в ОСОБА_1 . Після вступу в спадщину ОСОБА_2 зобов`язалася повернути ОСОБА_1 борг в сумі 220 000 дол. США. У випадку неможливості повернення боргу ОСОБА_2 зобов`язалася погасити борг за рахунок належного їй майна (а. с. 6).

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 27 квітня 2011 року за апеляційною скаргою ОСОБА_2 ухвалено рішення, яким виділено ОСОБА_4 1/2 частину житлового будинку літ. А, розташованого на земельній ділянці площею 0,0500 га на АДРЕСА_1 та визнано право власності за нею на цю частину будинку; виділено ОСОБА_2 1/2 частину житлового будинку літ. А, розташованого на земельній ділянці площею 0,0500 га на АДРЕСА_1 та визнано право власності за нею на цю частину будинку; в задоволенні позову ОСОБА_4 про розподіл одноповерхового будинку (господарчого блоку) та земельної ділянки на АДРЕСА_1 відмовлено.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ).

Відповідно до пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 460-ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Отже, розгляд касаційної скарги у цій справі здійснюється у порядку, визначеному ЦПК України в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статей 1216 та 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з частиною першою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен зі спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Разом з тим, положення зазначеної норми застосовуються у випадку дотримання кредитором норм статті 1281 ЦК України щодо строків пред`явлення ним вимог до спадкоємців. Недотримання цих строків, які є присічними (преклюзивними), позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців. Отже, встановлені статтею 1281 ЦК України строки - це строки у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб`єктивне право, а не є строком позовної давності.

Аналогічні висновки щодо застосування положень статей 1281 та 1282 ЦК України викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц (провадження № 14-53цс18).

Повноваження органів влади є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін, а, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

З аналізу наведених норм процесуального права колегія суддів Верховного Суду зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

ОСОБА_2 звернувшись до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та вступивши в спадщину, яка залишилась після смерті батька ОСОБА_3 , оформивши розписку про погашення заборгованості спадкодавця визнала та взяла на себе виконання зобов`язання спадкодавця в межах відповідної спадкової маси, яку вона отримала, а тому суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, зробив правильний висновок про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині постанови суду апеляційної інстанції, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Доводи касаційної скарги щодо недоведеності передачі позивачем ОСОБА_3 220 000 дол. США в якості авансу за будинок стосуються питання встановлення фактичних обставин справи, що належить до компетенції суду першої та апеляційної інстанцій.

Апеляційний суд у своїй постанові послався на норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а відповідачем не наведено доводів щодо неправильного застосування апеляційним судом, який змінив рішення суду першої інстанції в частині мотивів його прийняття, норм матеріального права.

Доводи касаційної скарги про те, що позивач уже зверталася з позовом до відповідача і їй було відмовлено в задоволенні позовних вимог не є підставою для скасування судових рішень з ухваленням нового рішення про відмову у позові чи закриттям провадження у справі, оскільки предмет та підстави позовів ОСОБА_1 у інших справах є відмінними від цієї справи.

Відповідно до частини третьої статті 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Надана відповідачем розписка про зобов`язання задовольнити вимогу кредитора спадкодавця не суперечить вимогам імперативних норм законодавства.

ОСОБА_2 склала розписку щодо повернення грошових коштів кредитору 14 квітня 2011 року, з цього моменту загальний обов`язок кредитора та спадкоємця, що прийняв спадщину, передбачений статтями 1281, 1282 ЦК України був трансформований в межах передбаченого законом строку в інше зобов`язання щодо повернення грошових коштів. В подальшому відповідач ОСОБА_2 , як правильно зазначив у своїй постанові апеляційний суд, відмовилась від прийнятих на себе зобов`язань, що підтверджується процесуальною позицією сторони по справі, допустивши суперечливу поведінку. Сторони зобов`язального правовідношення, яке було оформлено розпискою від 14 квітня 2011 року, мали на меті настання відповідних наслідків - погашення заборгованості спадкодавця. Виникнення таких зобов`язань не суперечить нормам цивільного права. Отже спадкоємець визнав та взяв на себе виконання зобов`язання спадкодавця в межах відповідної спадкової маси, яку він отримав.

Щодо доводу про наявність іншого спадкоємця, то вказаний спадкоємець здійснив відчуження своєї частки на користь позивача, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а. с. 9-12).

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують правильних висновків судів попередніх інстанцій.

Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, Верховний Суд робить висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції з урахуванням змін, внесених постановою суду апеляційної інстанції, та постанову апеляційного суду - без змін.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України виконання оскаржуваного рішення суду першої інстанції необхідно поновити.

Керуючись статтями 389, 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду міста Одеси від 02 листопада 2018 року з урахуванням змін, внесених постановою суду апеляційної інстанції, та постанову Одеського апеляційного суду від 20 червня 2019 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Київського районного суду міста Одеси від 02 листопада 2018 року.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька
Судді: А. І. Грушицький І. В. Литвиненко Є. В. Петров І. М. Фаловська