Справа № 445/1799/19
провадження № 2/445/78/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2020 року Золочівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Бакаїм М. В.

секретаря судового засідання Стеців Н.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Золочеві цивільну справу за позовом органу опіки та піклування Золочівської райдержадміністрації Львівської області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третіх осіб: служби у справах дітей Золочівської РДА Львівської області, Золочівського районного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, Золочівського ВП ГУНП України у Львівській області про відібрання дітей без позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и л а:

Оган опіки та піклування Золочівської райдержадміністрації Львівської області звернувся до суду з вказаним позовом.

В обґрунтування позовної заяви зазначив, що відповідачі є батьками трьох неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які проживають та зареєстровані за адресою матері. Донька ОСОБА_4 перебуває в районному дитячому будинку "Рідний дім" в с. Сасові Золочівського району, а двоє менших проживають разом з батьками. Батьки дітей неналежно виконують батьківські обов`язки, були виявлені неприйнятні санітарно-гігієнічні умови проживання в дітей, діти не доглянуті, батьки систематично вживають алкогольні напої, створюють бійки перед дітьми. На неодноразові попередження поведінка відповідачів щодо ставлення до дітей не змінилася, на шлях виправлення вони не встали. Враховуючи вищенаведене, та те, що батьки неналежно виконують батьківські обов`язки, які покладені на них чинним законодавством України, з метою захисту прав та інтересів малолітніх дітей, орган опіки та піклування - звернулося до суду із даним позовом.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_7 позовні вимоги підтримав, покликаючись на мотиви викладені в позовній заяві, просив позов задовольнити.02.06.2020 року , подав заяву про закінчення розгляду справи у відсутності представника органу опіки та піклування Золочівської РДА.

Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в судовому засіданні 22.01.2020 року проти позову заперечили та просили в задоволенні позову відмовити. Пояснили, що люблять своїх дітей. 02.06.2020 року подали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутності.

Представник третьої особи -служби у справа дітей Золочівської РДА Львівської області Гневко А.В. підтримав вимоги позовної заяви та просив позов задовольнити.

Представник третьої особи - Золочівського ВП ГУНП України у Львівській області - Березіна О.І. в судовому засіданні вимоги позову підтримала та пояснила, що сім`я ОСОБА_8 проживає у приватному цегляному будинку. Помешкання потребує ремонту, стан будинку незадовільний. Діти не доглянуті, занедбані. Батьки систематично вживають алкоголь в присутності малолітніх дітей, вчиняють при цьому скандали, бійки. Їх мати неодноразово притягувалася за це до адміністративної відповідальності та має судимість. Однак останнім часом батьки дітей стали на стан виправлення, стараються доглядати за дітьми, зробили в будинку ремонт.

Третя особа- Золочівський районний центр соціальних служб для сім`ї , дітей та молоді- ОСОБА_9 в судовому засіданні 22.01.2020 року вимоги позову підтримала та вважає за доцільне вимоги позову задовольнити.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_10 , що вона працює сільським головою та добре знає сім`ю ОСОБА_8 . Останнім часом відповідачі встали на шлях виправлення, в будинку зроблений ремонт, діти доглянуті. Просила не відбирати дітей у відповідачів.

Свідок ОСОБА_11 пояснив, що він входив у складі комісії, яка перевіряла сім`ю ОСОБА_8 . На момент перевірки сім`я дійсно була неблагополучна, проживання дітей не відповідали задовільним нормам проживання, діти були не доглянуті.

Свідок ОСОБА_12 та ОСОБА_13 в судовому засіданні дали аналогічні пояснення. які надав ОСОБА_11 .

Заслухавши пояснення сторін, свідків, з`ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Судом встановлено, що батьками ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_3 відповідачі ОСОБА_8 та ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2 .

На підставі розпорядження №271 від 19.09.2019 Золочівської районної адміністрації було вирішено: відібрати малолітніх ОСОБА_16 та ОСОБА_17 від батьків ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Згідно з наказів № 5 від 22.04.2013 року та № 2 від 21.03.2016 року служби у справах дітей Золочівської РДА. було поставлено на облік дітей, які опинилися у складних життєвих обставинах у відділі: ОСОБА_16 та ОСОБА_17 .

З листа № 6311/07/47/2019 від 18.09.2019 р. Золочівського ВП ГУНПУ вбачається, що в ході інспектування родини Богуславських, які проживають за адресою: с. Підгайчики Золочівського району Львівської області, було з`ясовано, що малолітні діти проживають у незадовільних умовах.

У висновку комісії районної державної адміністрації з питань захисту прав дитини від 12.09.2019 року № 2 про доцільність відібрання ОСОБА_14 та ОСОБА_15 у батьків: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

З характеристики на ученицю 1 класу Підгайчиківської ЗОШ 1-2 ст., ОСОБА_14 вбачається, що за час навчання остання показала себе незацікавленою в навчанні, увага її нестійка та розсіяна, важко засвоює новий матеріал. Потребує уваги зі сторони батьків.

З характеристики на вихованку дошкільного закладу "Промінчик"№ Богуславську тетяну вбачається, що вбачається, що дівчинка спокійна, дисциплінована, ввічлива, акуратна, із задоволенням відвідує дитячий заклад. рівень розвитку не відповідає її віку. Дівчинка потребує більшої уваги зі сторони батьків та допомоги логопеда.

Як вбачається з актів обстеження матеріально-побутових умов від 20.08.2019 року. 09.09.2019 року.

З актів обстеження матеріально-побутових умов від 11.01.2020 року, 15.01.2020 року в встановлено. що діти проживають у задовільних умовах. доглянуті.

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІпередбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського Суду з прав людини (далі-Європейський Суд) у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine) § 47, рішення у справі «Хант проти України» (Hunt v.Ukraine), § 49).

Також ЄСПЛ у рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», (заява № 2091/13) та у рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09, § 100) зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76).

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

ЄСПЛ у справі «Савіни проти України» вказує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

При цьому, у конкретній ситуації враховується, що з іншої сторони держава має позитивний обов`язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 52).

Влаштування дитини під опіку слід розцінювати як тимчасовий захід, який повинен бути припинений щойно це дозволятимуть обставини, і будь-які заходи із застосування тимчасової опіки повинні узгоджуватися із остаточною ціллю щодо возз`єднання батьків (батька/матері) та дитини (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2019 року у справі «R.V. and Others v. Italy», пункт 91, рішення ЄСПЛ від 09 травня 2003 року у справі «Covezzi and Morselli v. Italy», пункт 118).

Отже, положення про право батьків і дітей бути поряд один з одним не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, при розгляді справи суди насамперед повинні виходити з інтересів самої дитини.

Відповідно до частини першої статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Згідно з частиною першою статті 170 Сімейного Кодексу України ( далі по тексту - СК України) суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування.

Відповідно до пунктів 2-5 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва.

Положеннями частини четвертої статті 23-1 Закону України «Про охорону дитинства» зобов`язано уповноважені органи, що здійснюють соціальну роботу з сім`ями, дітьми та молоддю, в максимально короткий термін запропонувати сім`ї дитини комплекс послуг, спрямованих на мінімізацію чи повне подолання складних життєвих обставин, та сприяти поверненню дитини до батьків, інших законних представників.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 далі СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Виходячи з тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України, суд має підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав виключно за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Разом з тим, зазначені чинники, повинні мати систематичний та постійних характер, як кожен, так і в сукупності, можна розцінити як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтована підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин.

За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, приймають участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав.

Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (ст. 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на від 03 грудня 1986 року).

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо.

Позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Враховуючи вищенаведене, з урахуванням вимог статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, врахувавши небайдуже ставлення відповідачів до забезпечення своїх дітей та до факту їх відібрання, їх намагання та бажання виправити ситуацію, яка склалась в їх родині, і продовжувати виховувати своїх дітей та турбуватися про них, суд дійшов до висновку про відсутність достатніх підстав для відібрання дітей від батьків, які передбачені статтею 170 СК України.

В судовому засіданні встановлено, що відповідачі мають батьківські почуття до своїх дітей, їх турбує життя дітей, їх здоров`я, а діти мають з батьками сильний емоційний зв`язок, люблять їх, бажають проживати з ними в родині.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для застосування такого виняткового заходу, як позбавлення батьківських прав відповідачів, оскільки позивач не довів та судом не встановлено наявності такого обов`язкового елементу, як вина батьків в умисному ухиленні від виконання ними батьківських обов`язків. Крім того, відповідачі проходять курс реабілітації від алкогольної залежності.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості та взаємного зв`язку, врахувавши необхідність вирішення будь-якого сімейного спору стосовно дитини, виходячи із забезпечення її найкращих інтересів, суд визнав за доцільне збереження зв`язків малолітніх дітей ОСОБА_14 та ОСОБА_15 із сім`єю (батьками), що забезпечить їх розвиток у безпечному та стійкому середовищі, яке не є неблагополучним.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Керуючись Конституцією України, Законом України «Про охорону дитинства», ст.ст. 12,13,76,80,81, 259,263,264,265 ЦПК України, ст.ст.7,19, 150,155, 164,170 СК України, суд

у х в а л и л а :

в задоволенні позову опіки та піклування Золочівської райдержадміністрації Львівської області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третіх осіб: служби у справах дітей Золочівської РДА Львівської області, Золочівського районного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, Золочівського ВП ГУНП України у Львівській області про відібрання дітей без позбавлення батьківських прав - відмовити.

Судові витрати віднести на рахунок держави.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Львівського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 15.06.2020 р.

Суддя М. В. Бакаїм