РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2020 року м.Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області

в особі головуючого судді Бучко Т.М.

секретар судового засідання Дем`янчук Н.В.

з участю позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення права користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що є власницею квартири АДРЕСА_1 . У квартирі зареєстровані та проживають її донька, онук та відповідач ОСОБА_2 . На даний час відповідач не сплачує кошти за користування жилим приміщенням і не несе оплату за комунальні послуги та інших витрат на утримання квартири. Відповідач добровільно виселитися та знятись з реєстрації в квартирі не бажає. У зв`язку з цим вона не може в повній мірі реалізувати свої права, пов`язані з володінням та розпорядженням власністю. В Рівненському міському суді перебуває справа про розірвання шлюбу між її донькою та відповідачем. Відповідач вселився в спірну квартиру як член сім`ї її доньки і набув право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Спільно з відповідачем у спірній квартирі вона ніколи не проживала, спільне господарство не вела і не веде. Наразі відповідач спільним побутом ні з нею, ні з її донькою ОСОБА_4 не пов`язаний.

Ухвалою від 31 липня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 суд прийняв до розгляду та відкрив спрощене позовне провадження у справі з проведенням судового засідання з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою від 14 вересня 2020 року суд повернув відповідачу зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про вселення у житло на підставі ст.193 ЦПК України.

29 вересня 2020 року представник відповідача подав суду письмові пояснення, в яких позов вважає необґрунтованим і таким, що не підлягає до задоволення. В поясненнях зазначає, що відповідач більше 20 років проживає за адресою АДРЕСА_2 , де зареєстрований на законних підставах. До недавнього часу вважав, що проживає у квартирі, що належить на праві власності його дружині ОСОБА_4 , яка є донькою позивача. В грудні 2019 року дружина звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу та стала погрожувати вигнати відповідача з квартири, оскільки вона належить її матері ОСОБА_1 17 липня 2020 року пілся повернення з роботи відповідач виявив, що в квартирі змінено всі замки. Після цього ОСОБА_2 в квартирі не проживає, дружина лише тричі допустила його в квартиру забрати свої речі. Вже більше двох місяців змушений проживати у гаражі, оскільки іншого житла, крім спірної квартири, не має. За час проживання в квартирі відповідач постійно сплачував комунальні платежі і лише з 2018 року почав робити це рідше, оскільки отримав тяжку травму голови, внаслідок чого став інвалідом. На даний час готовий сплачувати свою частку нарахувань за житлово-комунальні послуги. Крім того, за час проживання в квартирі відповідач зробив значні невід`ємні покращення: провів косметичний ремонт усіх кімнат, змінив міжкімнатні та вхідні двері тощо. Позбавлення відповідача житла може спричинити для нього тяжкі наслідки, оскільки він є інвалідом ІІ групи з ураженням центральної нервової системи та опорно-рухового апарату і йому протипоказані фізичні навантаження та психо-нервове напруження.

В судовому засіданні позивач позов підтримала з підстав, викладених у позовній заяві. Пояснила, що її колишній зять (відповідач) мав у власності «малосімейку», яку продав і купив собі машину. Він має гараж та матір, яка проживає у будинку одна. В його сестри в гуртожитку є кімната, в якій ніхто не живе. Її онук з сім`єю живе в чужих людей, бо не може проживати спільно з відповідачем в одній квартирі, а вона хоче, щоб онук з сім`єю жив у її квартирі. Відповідач зловживає спиртними напоями, 11 років ніде не працює, по ночах таксує, а в день тільки спить та їсть. Відповідач два місяці не живе в квартирі, бо вона його туди не пускає і не пустить. Вона в квартирі не проживала і не проживає, там мешкає її донька. Відповідач вже два роки не сплачує за комунальні послуги. Просить позов задовольнити.

Відповідач позов не визнав та пояснив, що прожив з дружиною (донькою позивача) 31 рік. Спочатку жили у позивача, але були постійні скандали. Продав «малосімейку» і купив автомобіль, бо жінка казала, що спірна квартира її і вони там будуть жити постійно. 25 років живе у квартирі, постійно платив комунальні послуги, купував меблі, зробив ремонт. На автомобілі возив людей до Польщі, а зароблені кошти витрачав на сім`ю. Представник відповідача додатково пояснив, що відповідач неодноразово звертався в поліцію щодо вчинення дружиною домашнього насильства відносно нього, в результаті чого ОСОБА_4 було притягнуто до відповідальності. В липні виявив, що всі замки в квартирі змінені. З того часу відповідач живе в гаражі, який непридатний для проживання. Просять в задоволенні позову відмовити.

Свідок ОСОБА_4 показала, що відповідач (її колишній чоловік) не мав власного житла, коли вони одружувались. Її батько взяв його до себе на підробітки. Після народження дитини пішли проживати на зйомну квартиру. Далі чоловік отримав «малосімейку», де вони деякий час мешкали, а потім перейшли жити до її матері на квартиру. « ОСОБА_5 » чоловік продав та купив автомобіль, на якому їздить досі. Після виходу на пенсію відповідач почав зловживати спиртними напоями, внаслідок чого від нього відмовилася його рідня. Після одного з нападів епілепсії отримав травму голови та став інвалідом. В цьому відповідач звинуватив власного сина, тому зараз вони не спілкуються. В листопаді 2019 року написав заяву на сина, що той його б`є. Вона не витерпіла та подала на розлучення. Відповідач платив лише квартплату. Меблі купив вживані, крім стінки та куточка. Замки змінила, бо став речі з квартири вивозити. Наразі вона проживає в квартирі матері сама. Рішення про продаж «малосімейки» було спільним. Вона лише один раз його била, бо він її принижував.

Свідок ОСОБА_6 показав, що останніх 10 років його батько (відповідач) має проблеми з алкоголем, що спричиняло постійні сварки та скандали. Він часто возив батька в наркодиспансер на лікування. Останній раз його п`янка закінчилася травмою. Відповідач звинуватив його у побитті, тому він з ним не спілкується. Останні два роки в квартирі, де живуть батьки, не з`являвся. Зі своєю сім`єю живе у тещі, бо з відповідачем неможливо перебувати в одній квартирі. Ремонт у квартирі батько дійсно робив. Хто вносив кошти за комунальні послуги йому не відомо.

Свідок ОСОБА_7 показав, що знає відповідача по службі та як сусіда. Відповідач в квартирі проживає більше 20 років, робив ремонт, електрику, купував меблі. Сину весілля зробив. Знає, що відповідач їздив на заробітки, гроші витрачав на сім`ю. Зараз відповідач живе в гаражі, бо дружина виставила його речі з квартири. Відвідував відповідача в гаражі, де останній зробив собі ліжко, обігріває «буржуйкою».

Свідок ОСОБА_8 показав, що відповідач є членом гаражного кооперативу та вже близько 4 місяців проживає в своєму гаражі. Умов для проживання там ніяких немає - ні води, ні опалення. Особисто бачив речі відповідача в гаражі, збитий тапчан. Він буває в гаражному кооперативі майже щодня і зустрічає там відповідача. Зі слів останнього знає, що його визнали з квартири і забрали ключі.

Суд, заслухавши пояснення сторін, показання свідків, з`ясувавши обставини та дослідивши представлені у справі докази, дійшов таких висновків.

Суд встановив, що позивачу на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою ЖБК «Комунальник» від 5 листопада 1992 року № 44, реєстраційним посвідченням № 191-109-53569 від 19 грудня 2001 року, виданим Рівненським міським бюро технічної інвентаризації, та випискою з матеріалів інвентаризаційної справи для відчуження № 258 від 3 лютого 2020 року.

У вказаній квартирі зареєстровані ОСОБА_4 (донька позивача), ОСОБА_2 (відповідач) та ОСОБА_6 (онук позивача), про що свідчить довідка про склад сім`ї та/або кількість зареєстрованих осіб у житловому приміщенні № 7287 від 4 лютого 2020 року, видана Центром надання адміністративних послуг у місті Рівному.

Відповідач зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 10 липня 1997 року, що підтверджується відміткою на стор.11 паспорта ОСОБА_2 .

З моменту вселення в спірну квартиру відповідач проживав в ній до 17 липня 2020 року. Позивач та свідок ОСОБА_4 підтвердили в судовому засіданні, що змінили замки в квартирі і з цього часу не допускають відповідача до помешкання для проживання.

З липня 2020 року відповідач проживає у належному йому на праві власності гаражі № НОМЕР_1 в автогаражному кооперативі «Малага», розташованому по вул.Академіка С.Дем`янчука, 11 в м.Рівне, що підтвердили свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Іншого житла, крім спірної квартири, відповідач не має. Доказів на спростування вказаних обставин позивачем не надано.

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своє власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі ст.317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

За положеннями ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватись моральних засад суспільства.

Згідно зі ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідач зареєстрований у спірній квартирі та вселився до неї з відома позивача як чоловік її доньки ОСОБА_4 . Шлюб між відповідачем та донькою позивача розірваний рішенням суду у вересні 2020 року. Вказані обставини сторонами не заперечувалися.

Позивач, яка є власником спірної квартири, спільно з відповідачем не проживала та спільним побутом не була пов`язана.

Отже, право користування спірною квартирою у відповідача виникло з підстав, передбачених ст.395, 403 ЦК України (на підставі сервітуту).

Відповідно до ч.5 ст.403 ЦК України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпорядження цим майном.

За приписами п.4 ч.1 ст.406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Згідно із ч.2 ст.406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

На час розгляду справи обставини, які були підставою для встановлення відповідачу сервітуту - перебування у шлюбі з донькою позивача, припинилися.

Разом з тим, статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до п.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно зі ст.1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

За положеннями ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зав`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме: від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Відповідач тривалий час проживає в спірній квартирі (більше 23 років), здійснював ремонт квартири, що підтвердили свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та не заперечувалося позивачем, умебльовував помешкання та сплачував кошти на утримання майна у вигляді квартплати і це підтвердила в своїх показаннях свідок ОСОБА_4 .

Таким чином, відповідач має достатні та триваючі зв`язки зі спірною квартирою як конкретним місцем його проживання, що є підставою вважати спірну квартиру житлом відповідача в розумінні ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Покликання позивача на наявність у відповідача можливості проживати з матір`ю чи сестрою суд до уваги не приймає, оскільки в порушення вимог ст.12, 81 ЦПК України доказів на підтвердження вказаних обставин позивач не надала. Про відсутність у відповідача такої можливості свідчить і факт його проживання з липня 2020 року в гаражі.

Визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом, буде мати наслідком виселення останнього зі спірної квартири.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

За правилами ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18-ц Верховний Суд зазначив, що при вирішенні справи щодо виселення особи чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Втручання у право на повагу до житла відповідача буде відповідати Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод лише тоді, коли таке втручання здійснюється не тільки згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі.

Обгрунтовуючи необхідність визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою, позивач покликається на те, що на даний час відповідач не сплачує кошти за користування жилим приміщенням.

Суд встановив, що 21 квітня 2018 року відповідач отримав важку черепно-мозкову травму та тривалий час перебував на стаціонарному лікуванні, про що свідчить довідка № 207 від 17 липня 2018 року Рівненської центральної міської лікарні. З 27 серпня 2018 року відповідачу встановлено другу групу інвалідності з ураженням центральної нервової системи та опорно-рухового апарату довічно, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК серії АВ № 0948987 від 10 вересня 2018 року. Зазначені обставини об`єктивно могли завадити відповідачу вчасно та в повній мірі сплачувати комунальні платежі. Від відшкодування витрат на утримання спірної квартири відповідач не відмовляється.

Враховуючи, що позивач є власником спірної квартири, однак зареєстрована та проживає в іншому житловому будинку, спірна квартира є єдиним житлом відповідача, який є інвалідом ІІ групи, відповідач не є таким, що самоправно вселився до жилого приміщення, позбавлення відповідача права користування житлом, у якому він проживає протягом останніх 23 років, не є співмірним з наслідками втручання у право відповідача на повагу до житла.

Конфлікти, які виникають між відповідачем та донькою позивача як колишнім подружжям, не можуть, на думку суду, слугувати підставою для позбавлення відповідача права на житло, враховуючи підстави та предмет пред`явленого позову, тим більше, що негативну поведінку проявляють обидві сторони конфлікту.

За таких обставин суд вважає, що у позові необхідно відмовити.

На підставі наведеного та керуючись ст.10, 12, 81, 89, 258-259, 263-265, 273, 353, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення права користування житловим приміщенням - відмовити.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Рівненського апеляційного суду або через Рівненський міський суд шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони у справі:

позивач - ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_2 ;

відповідач - ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_3 .

Повне судове рішення складено 18 листопада 2020 року.

Суддя