Постанова

Іменем України

09 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 673/1568/16-ц

провадження № 61-20927 св 19

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Головне територіальне управління юстиції в Хмельницькій області,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деражнянського районного суду Хмельницької області від 10 квітня 2019 року в складі судді Дворнін О.С. і постанову Хмельницького апеляційного суду від 10 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Костенка А.М., Талалай О.І., Спірідонової Т.В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 і просив визнати недійсним заповіт ОСОБА_3 , посвідчений 11 травня 1993 року державним нотаріусом Бас Л.Й. і зареєстрований в реєстрі за № 599, який складений на користь ОСОБА_2 .

Позов обґрунтований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_3 . Після смерті матері відкрилась спадщина до складу якої увійшла трикімнатна квартира АДРЕСА_1 .

Позивач звернувся до Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття її спадщини.

Від нотаріуса позивачу стало відомо, що його мати залишила заповіт яким, усе своє майно заповіла відповідачу ОСОБА_2 .

Позивач вважає, що заповіт по формі та змісту не відповідає вимогам законодавства. Зокрема, що волевиявлення заповідача ОСОБА_3 не було вільним і не відповідало її волі, вона була введена в оману відповідачем, склала заповіт внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку відповідача, під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Держнянського районного суду Хмельницької області від 10 квітня 2019 року в позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що з моменту складення заповіту 11 травня 1993 до дня смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не вчиняла дій щодо скасування заповіту або складення нового заповіту на користь позивача чи іншої особи, що підтверджує її волевиявлення на складення заповіту на користь відповідача і свідчить, що ОСОБА_3 діяла відповідно до свого бажання, її намір був вільним і відповідав її внутрішній волі.

Численні заяви позивача про відкладення розгляду справи є навмисним затягуванням судового процесу. Посилання позивача, що у зв`язку з хворобою він не має змоги з`являтися 24 лютого 2017 року, 01 березня 2018 року, 04 червня 2018 року та 09 квітня 2019 року в судове засідання не підтверджується жодними письмовими доказами.

Позивач не надав належних і допустимих доказів на доведення підстав визнання недійсним заповіту ОСОБА_3 , складеного на користь ОСОБА_2 .

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 10 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Деражнянського районного суду Хмельницької області від 10 квітня 2019 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивач не надав належних, достатніх та допустимих доказів для підтвердження своїх тверджень, що під час складення оспорюваного заповіту волевиявлення заповідача ОСОБА_3 не було вільним і не відповідало її волі, вона була введена в оману відповідачем, склала заповіт внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку відповідача під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах.

Навпаки допитані в судовому засіданні суду першої інстанції свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , сусіди померлої ОСОБА_3 пояснили, що волевиявлення спадкодавця було вільним, вона за власним бажанням склала заповіт на свою дочку ОСОБА_2 , застосувань з боку ОСОБА_2 фізичного насильства до спадкодавця ними помічено не було, відповідач доглядала матір, коли та важко захворіла.

Не доведені вкрай невигідні умови для спадкодавця ОСОБА_3 за заповітом, адже спадкодавець не була позбавлена права власності на своє майно, за життя могла ним вільно користуватись і розпоряджатись, тобто складений заповіт в силу закону не створив для спадкодавця жодних негативних наслідків щодо її права на користування, володіння та розпорядження своїм майном. Спадкодавець ОСОБА_3 правом на складення нового заповіту, скасування оспорюваного заповіту не скористалась, що також свідчить про вільне волевиявлення спадкодавця при складенні заповіту.

Доводи апеляційної скарги, що суд однобічно дослідив матеріали справи, залишивши поза увагою докази надані позивачем по справі, допустив порушення принципу диспозитивності, позбавивши позивача права можливості здійснювати процесуальні права, при вирішенні справи необґрунтовано не взяв до уваги факт психіатричного захворювання відповідача апеляційний суд відхилив, оскільки в апеляційній скарзі апелянт не навів, які надані ним докази суд не прийняв до уваги, які докази в підтвердження його вимог не були досліджені судом та якими доказами підтверджуються підстави позову.

Крім того є безпідставними посилання апелянта на неврахування судом факту психіатричного захворювання відповідача, оскільки це не впливає на недійсність оспорюваного заповіту.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

21 листопада 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Деражнянського районного суду Хмельницької області від 10 квітня 2019 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 10 жовтня 2019 року, просив їх скасувати, а справу до Летичівського районного суду Хмельницької області на новий судовий розгляд.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 23 грудня 2019 року відкрите касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 .

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд позбавив позивача права на забезпечення позову та доказів і як наслідок, можливості доведення позову. Відмовивши позивачу у допомозі в збиранні доказів, суд порушив принцип процесуальної рівноправності.

Деражнянського районний суд в ухвалі від 07 серпня 2017 року, надаючи доручення Голосіївському районному суду м. Києва щодо допиту як свідка ОСОБА_6 , навмисно вказав неправильну адресу свідка. Це призвело до невиконання цієї ухвали.

Суд першої інстанції не витребував з Київської психіатричної лікарні медичну документацію про історію хвороби відповідача, а послався лише на довідку про проходження психіатричного огляду відповідача № 497361 без дати і назви медичного закладу, проте потрібною була саме історія хвороби. Зазначена довідка є недопустимим доказом.

Суд не взяв до уваги факт наявності у відповідача важкої форми спадкової психіатричної хвороби та її лікування в психіатричної лікарні. Цей факт, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем не заперечується.

Свідки позивача залишилися недопитаними.

Відповідач підтвердила свою хворобу у заяві від 28 липня 2017 року. Наразі відповідач приховує свою психічну хворобу та психічну хворобу своєї дочки. Також відповідач просила суд залучити своїм представником сина.

Суд допустив у справі як представника особу, яка не мала на це право, оскільки не була адвокатом, як цього вимагає стаття 60 ЦПК України від 15 грудня 2017 року.

Представник відповідача - ОСОБА_7 написав клопотання до суду щодо розгляду справи без його участі в ультимативній формі, що є неповагою до суду.

Представник відповідача ОСОБА_7 подав до суду заяву ОСОБА_8 про те, що йому нічого невідомо по справі. Проте заява свідка не є доказом у справі, адже не оформлена як афідевіт і не повинна була прийматися судом.

Суд обмежив позивача у праві на витребування доказів, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи. Суд безпідставно не витребував історію хвороби відповідача, яка застосовувала насилля до померлої матері.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих і перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги і матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення.

Фактичні обставини, встановлені судами

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 і ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є сином і дочкою ОСОБА_3 .

11 травня 1993 року ОСОБА_3 склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Деражнянської нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі за №599, за яким заповіла все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, своїй дочці ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .

Спадщину після смерті ОСОБА_3 як спадкоємець за заповітом прийняла її дочка ОСОБА_2 , подавши 20 липня 2016 року відповідну заяву нотаріусу.

ОСОБА_1 як спадкоємець ОСОБА_3 за законом 30 серпня 2016 року подав заяву нотаріусу про прийняття спадщини.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).

Відповідно до статті 1217 ЦК Україниспадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Частинами першою та другою статті 1223 ЦК Українипередбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Згідно із частиною першою статті 1223 ЦК Україниправо на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1248 ЦК Українинотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 ЦК України ).

У частинах першій-третій статті 1247 ЦК України передбачено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Згідно із частиною першої статті 202 ЦК Україниправочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 204 ЦК Українизакріплена презумпція правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована.

Частиною першою статті 203 ЦК Українипередбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина третя статті 203 ЦК України).

Загальні підстави недійсності правочину визначені статтею 215 ЦК України.

Так, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Частиною 1 статті 230 ЦК Українипередбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Положеннями статті 1257 ЦК Українипередбачений вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним.

Відповідно до частин першої та другої вказаної норми, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Таке ж положення міститься і у частині третій статті 203 ЦК України.

Отже, на заповіт як односторонній правочин, розповсюджуються загальні норми цивільного законодавства стосовно підстав та наслідків визнання недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складення заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складення заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складення тощо).

Відповідно до статті 81 ЦПК Україникожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суди першої та апеляційної інстанцій, з урахуванням зазначених вимог закону та встановлених обставин у справі, на підставі досліджених доказів, яким надано належну правову оцінку, правильно виходили із того, що ОСОБА_3 розпорядилася належним їй майном на випадок смерті, склавши 11 травня 1993 року заповіт, посвідчений державним нотаріусом і зареєстрований у реєстрі за №599, за яким заповіла все своє майно своїй дочці ОСОБА_2 . При цьому суди попередніх інстанцій правильно вважали, що волевиявлення ОСОБА_3 , спрямоване на передачу майна ОСОБА_2 та зафіксоване в оспорюваному заповіті від 11 травня 1993 року, було вільним та відповідало її волі. Впродовж тривалого часу з моменту складення заповіту у 1993 році і до часу своєї смерті у 2016 року заповідач не скасувала зазначений заповіт, не склала новий заповіт.

Згідно із частиною першою статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але змушена це зробити через тяжкі обставини, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Необхідним критерієм для визнання правочину недійсним, з підстав передбачених вище, є доведення в судовому процесі нерозривного причино наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення або зменшення тяжких обставин.

Що стосується вкрай невигідних умов, то слід враховувати, що невигідні умови безпосередньо мають бути пов`язані з обставинами вчинення правочину. Тобто внаслідок вчинення такого правочину особа отримує можливість вирішити ту проблему (усунути тяжку обставину), яка змусила її вчинити цей правочин. Також умови правочину повинні бути не просто невигідними, а вкрай невигідними.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позову, обґрунтовано виходив з недоведеності факту наявності тяжкої обставини у заповідача, що примусило її скласти заповіт, а також вкрай невигідність їх умов, за наявності яких заповіт підлягає визнанню недійсною на підставі статті 233 ЦК України.

Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог, ураховуючи, що оспорюваний заповіт відповідає вимогам щодо його форми, підписаний спадкодавцем та посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, а також те, що позивач не надала належних та допустимих доказів відсутності у спадкодавця волевиявлення на складення заповіту від 11 травня 1993 року на ім`я ОСОБА_2 , дійсність якого спадкодавець за життя не оспорювала. Висновки судів попередніх інстанцій гуртуються на законі та узгоджується з матеріалами справи.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій.

Доводи касаційної скарги про порушення його прав внаслідок безпідставної відмови у витребуванні доказу, а саме, історії хвороби відповідача, є безпідставними, оскільки з`ясування стану здоров`я відповідача не належить до предмету доказування у справі, що стосується дотримання умов правомірності правочину під час складення заповіту.

Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У рішенні в справі «Пантелеєнко проти України» від 29 червня 2006 року Європейський суд з прав людини зауважив, що як зберігання державними органами інформації про особисте життя людини, у тому числі про психічний стан і відповідне медичне лікування, так і її використання є порушенням права на повагу до особистого життя, гарантованого пунктом 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідне втручання має відповідати закону та бути необхідним у демократичному суспільстві. Витребування судом інформації щодо психічного стану сторони справи не могли вплинути на результат судового процесу, запит судом інформації був непотрібним, оскільки інформація не була «важливою для розслідування, досудового слідства чи судового слухання», і, таким чином, був незаконним згідно зі статтею 6 Закону України «Про психіатричну допомогу». З огляду на це, Європейський суд з прав людини встановив порушення статті 8 Конвенції у таких діях суду.

Зазначене свідчить про правомірність відмови суду першої інстанції у витребуванні історії хвороби відповідача. Відмовляючи у витребуванні зазначеної історії хвороби в порядку забезпечення доказів, суд правильно зазначив, що заявник не обґрунтував у своїй заяві необхідність забезпечення доказів.

Апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні апеляційної скарги на ухвалу суду про відмову у забезпеченні доказів від 05 вересня 2018 року, обґрунтовано зазначив, що позивач просив забезпечити докази, не обґрунтувавши необхідності забезпечення доказів, та не навів доказів, що засіб доказування , яким є медична документація, може бути втрачена або збирання чи подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим.

Зауваження скаржником на те, що суд першої інстанції порушив його права, відмовивши у забезпеченні позову, Верховний Суд не приймає, оскільки у межах цього касаційного провадження вимог про скасування ухвали про відмову у забезпеченні позову та ухвали апеляційного суду про залишення її без змін позивач не заявляв. Касаційна скарга подана позивачем на рішення Деражнянського районного суду Хмельницької області від 10 квітня 2019 року і постанову Хмельницького апеляційного суду від 10 жовтня 2019 року.

Є безпідставними доводи касаційної скарги про незаконність дій суду щодо залучення до справи представника відповідача, який не має статусу адвоката, оскільки на час залучення на підставі довіреності представника до участі у справі ЦПК України не передбачав обов`язкової наявності у представника статусу адвоката.

Відповідно до частини першої статті 40 ЦПК України у редакції, чинній на час залучення до участі у справі представника відповідача, представником у суді міг бути адвокат або інша особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність і належно посвідчені повноваження на здійснення представництва в суді, за винятком осіб, визначених у статті 41 цього Кодексу.

Згідно із частинами третьою і четвертою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Інші доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальних частинах судових рішень і не містять підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про незаконність оскаржуваних судових рішень, у зв`язку з цим, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, у чому числі судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 141, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деражнянського районного суду Хмельницької області від 10 квітня 2019 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 10 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. М. Ігнатенко В. С. Жданова
В. О. Кузнєцов