Справа № 761/5196/19
Провадження № 2/761/929/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2020 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого: судді - Притули Н.Г.

при секретарях: Смігунову В.В., Позднякову В.С.,

Савенко О.І., Пірак М.В.,

за участі позивача: ОСОБА_1 ,

представника позивача: ОСОБА_2 ,

відповідача: ОСОБА_3 ,

представника третьої особи: Лисенко М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 особисто та як законного представника ОСОБА_4 , третя особа - Служба у справах дітей та сім?ї Шевченківської районної в м.Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

04 лютого 2019 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_3 особисто та як законного представника ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Під час слухання справи як третю особу було залучено Службу у справах дітей та сім?ї Шевченківської районної в м.Києві державної адміністрації.

В позовних вимогах позивач просить: визнати ОСОБА_3 та його сина ОСОБА_4 , 2018 року народження такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Вимоги обгрунтовані тим, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 . На даний час в квартирі зареєстрований відповідач та його син ОСОБА_4 , 2018 року народження. Як зазначає позивач, відповідач з травня 2016 року не проживає за місцем реєстрації, а його син не проживає в квартирі з моменту реєстрації, що підтверджується актом.

Позивач зазначає, що реєстрація відповідачів в квартирі не дозволяє йому розпорядитися своїм майном, він сплачує за відповідачів за житлово-комунальні послуги та несе додаткові витрати.

В судовому засіданні позивач та його представник заявлені вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні заявлені вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні на тій підставі, що він з поважних причин не проживає за місцем реєстрації. Також суду пояснив, що з серпня 2015 року він не має можливості проживати в квартирі оскільки в нього з батьком конфлікт з 2014 року, оскільки батько проти відносин з його новою дружиною.

Представник третьої особи в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог оскільки можуть бути порушені права дитини.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Дослідивши матеріали справи, врахувавши пояснення сторін та свідків, оцінивши в сукупності надані докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Як встановлено в судовому засіданні, квартира АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 01.04.1994 року та Свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.04.2018 року належить на праві власності ОСОБА_1 .

В квартирі АДРЕСА_1 , як вбачається з матеріалів справи, зареєстрований ОСОБА_3 з 28.08.1998 року та ОСОБА_4 з 15.01.2019 року. Крім відповідачів у квартирі зареєстрований ОСОБА_1 з 24.06.1982 року.

Як пояснив в судовому засіданні відповідач, він був зареєстрований в квартирі як член сім?ї та будь яких умов щодо його користування квартирою та проживання в ній, не визначалось.

Актом від 25.01.2019 року, підписаним сусідами та працівниками ТОВ «Будівельна компанія «Фасад Констракшн» встановлено, що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані, але не проживають ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Актом не встановлено з якого часу відповідач та його син не проживають в квартирі.

Суду не надано доказів чи уповноважене ТОВ «Будівельна компанія «Фасад Констракшн» складати відповідні акти.

Актом обстеження умов проживання дитини від 30.10.2019 року, що складений представниками Служби у справах дітей та сім?ї Шевченківської районної в м.Києві державної адміністрації - у квартирі не виявлено ознак проживання дітей.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 зазначив, що з серпня 2015 року жодного разу в квартирі позивача не бачив його сина - ОСОБА_3 та ніколи не бачив ОСОБА_4 ..

ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснила, що стосунки батька та сина були нормальними та відповідач виїхав з квартири так як його розшукував представник військкомату та він посварився з своєю другою дружиною. Також свідок суду пояснила, що відповідачу ніхто не чинив перешкод в користуванні квартирою.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно положень ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Окрім того, положеннями ст. 391 ЦК України регламентовано, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 150 ЖК УРСР передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України - власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 роз`яснив, що реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальному житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України).

Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", - зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Постановою Верховного Суду України у справі № 6-57цс11 від 16.01.2012р. визначено, що вказаний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, а положення статті 7 цього Закону застосовуються до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Згідно з ст. 3 Сімейного Кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК Української PCP до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

У відповідності до ч.ч. 7, 8 ст. 7 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Конвенцією «Про права дитини» (ратифікованою Постановою Верховної Ради №789-ХІІ від 27.02.1991) визначено, що дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження (ст. 7); жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність.

Як пояснив в судовому засіданні позивач, він виявив бажання зняти з реєстрації місця проживання відповідача та його сина з тих підстав, що відповідач поводить себе як син недостойно, не прислуховується до думки позивача щодо другої дружини відповідача та кровної спорідненості його сина (онука позивача). Відповідач в свою чергу повідомив що саме в зв`язку із цим з батьком склались неприязні стосунки та він був вимушений виїхати за місцем проживання дружини. Також позивач в судовому засіданні пояснив, що після того як відповідач буде себе достойно поводитись по відношенню до нього як до батька, він зареєструє місце проживання сина у квартирі, яка належить йому на праві власності. На даний час квартира передана в орендне користування безкоштовно, як пояснили сторони в судовому засіданні.

Суду не надано доказів, що крім житлового приміщення квартири АДРЕСА_1 , у якому постійно зареєстровані відповідач та його малолітній син вони мають інше постійне місце проживання.

Тимчасова відсутність в спірному житловому приміщенні відповідачів є вимушеною, оскільки укладений власником квартири договір оренди житлового приміщення з іншою особою, у період відсутності в ньому відповідачів, унеможливлює проживання в ній відповідача та його сина.

Таким чином, факт непроживання відповідача та його сина у спірній квартирі обумовлений поважними причинами (неприязні стосунки та передача в оренду квартири) та відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК Української PCP ОСОБА_3 та його малолітній син ОСОБА_4 не можуть бути визнані такими що втратили право на житлове приміщення.

Таким чином, з огляду на вказані положення закону, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.41, 47 Конституції України, ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", ст.ст.77-81, 141, 264, 265, 354 ЦПК України, суд, -

вирішив:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 особисто та як законного представника ОСОБА_4 , третя особа - Служба у справах дітей та сім?ї Шевченківської районної в м.Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 17 лютого 2020 року

Суддя: Н.Г. Притула