У Х В А Л А

07 жовтня 2020 року

м. Київ

справа № 646/7766/19

провадження № 61-8401 ск 20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сімоненко В. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Петрова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 05 лютого 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 22 квітня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Територіальної громади в особі Харківської міської ради, треті особи Служба у справах дітей по Основ`янському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, Департамент реєстрації та цифрового розвитку Харківської міської ради про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , Територіальної громади в особі Харківської міської ради, треті особи Служба у справах дітей по Основ`янському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, Департамент реєстрації та цифрового розвитку Харківської міської ради про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зобов`язання вчинити дії.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 05 лютого 2020 року, яке залишене без змін постановою Харківського апеляційного суду від 22 квітня 2020 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

11 травня 2020 року, через засоби поштового зв`язку, до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 05 лютого 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 22 квітня 2020 року, у якій скаржник просить судові рішення скасувати та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

У касаційній скарзі скаржник зазначає підставу касаційного оскарження судових рішень пункти 1, 4 частини 2 статті 389 ЦПК України.

Вважає, що суди застосували положення статей 383, 386, 391 ЦК України та статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» без врахування правових висновку Верховного Суду, висловленого у постанові від 16 січня 2019 року у справі №309/2477/16-ц, правового висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, в яких зазначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України). Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Також, у вищезазначених правових висновках, Верховний Суд, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України, дійшов до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї.

Скаржник посилається на пункт 3 частини 3 статті 411 ЦПК України та вважає, що суд необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про долучення доказів, а саме характеристики відповідачів з Носновянського ВП ГУНП України в Харківській області, відповіді на запит представника позивача Распопова В. О. від 23 березня 2020 року з КНП «Міська лікарня №1» Харківської міської ради, відповіді на запит представника позивача Распопова В. О. від 12 лютого 2020 року з АТ «Укрпошта», чисельних листів з погрозами від колекторських фірм на адресу відповідачів.

ОСОБА_1 також посилається на пункт 8 частини 1 статті 411 ЦПК України та вважає, що суд необґрунтовано не залучив до участі у справі представника Служби у справах дітей для отримання відповідного висновку з приводу виселення неповнолітніх зі спірного житла.

На підставі викладеного Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 05 лютого 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 22 квітня 2020 року на підставі пунктів першого, четвертого частини другої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 394 ЦПК України одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 ЦПК України цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (відмову у відкритті касаційного провадження).

Керуючись статтями 389, 394, 395 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Відкрити касаційне провадження у вказаній справі.

Витребувати із Червонозаводського районного суду м. Харкова матеріали справи № 646/7766/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Територіальної громади в особі Харківської міської ради, треті особи Служба у справах дітей по Основ`янському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, Департамент реєстрації та цифрового розвитку Харківської міської ради про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зобов`язання вчинити дії.

Надіслати учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснити їм право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України, у строк, що не перевищує п`ятнадцять днів з дня отримання цієї ухвали.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Сімоненко

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров