ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 539/3685/19 Номер провадження 22-ц/814/664/20Головуючий у 1-й інстанції Алтухова О. С. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Дорош А.І., Триголов В.М,

за участю секретаря судового засідання Ачкасової О.Н.

розглянув у відкритому судовому засіданні у м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 16 грудня 2019 року (час ухвалення судового рішення з 17:05:43 год. до 17:16:42 год.; дата виготовлення повного тексту судового рішення - 20 грудня 2019 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав, призначення опікуна та стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей,

третя особа Служба у справах дітей Лубенської районної державної адміністрації.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, просила:

- позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відносно малолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ;

- встановити опіку над малолітніми дітьми: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та призначити опікуном ОСОБА_1 ;

- стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_6 на утримання малолітніх дітей, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , аліменти у розмірі половини з усіх видів їх заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для кожної дитини, до досягнення повноліття найстаршою дитиною.

В обґрунтування заявлених вимог посилалась на те, що ОСОБА_6 є її дочкою і самоусунулась від виховання дітей, а ОСОБА_2 після звільнення з місць позбавлення волі декілька разів дітей відвідував та брав доньку ОСОБА_7 до себе. Обидва допомоги на утримання дітей не надають, діти проживають з дідусем та бабусею, тобто позивачем та її чоловіком, перебувають на повному їх утриманні.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 16 грудня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 про позбавлення батьківських прав, призначення опікуна та стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей задоволено частково.

Позбавлено ОСОБА_6 батьківських прав відносно малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 аліменти, які є власністю малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , у розмірі 1/2 частки від усіх видів заробітку (доходу), але не менш 50 % відсотків прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з 17.09.2019 року і до повноліття дітей.

Рішення в частині стягнення аліментів за один місяць допущено до негайного виконання.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального і матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 та стягнення на його користь аліментів, постановити в цій частині нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. Вирішити питання судових витрат.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначається, що суд першої інстанції при вирішенні спору по суті не звернув уваги на те, що відповідач ОСОБА_2 , перебуваючи на волі понад 9 місяців, мав достатньо можливостей для налагодження контакту з дітьми та в повній мірі зайнятися їх вихованням, проте відповідач не відвідував дітей у дома, навчальному закладі, не цікавиться їх життям, станом їх здоров`я та не вітає зі святами, хоча перешкод для спілкування дітей з батьком ніколи ніхто не ставив.

Така поведінка відповідача (батька) свідчить про свідоме нехтування ним своїми батьківськими обов`язками.

Суд першої інстанції дав неправильну оцінку також висновку органу опіки та піклування.

Помилковим є рішення про присудження на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дітей, оскільки діти проживають з дідом і бабою та перебувають на їхньому повному утриманні.

Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу відповідачі та треті особи не скористалися.

Рішення суду у частині позбавлення батьківських прав ОСОБА_6 не оскаржується, а тому відповідно до приписів ст.367 ЦПК України його законність і обґрунтованість апеляційним судом не перевіряється.

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, приходить висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав:

Відповідно до п.1 ч.1 ст.371, ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що згідно копій свідоцтв про народження:

- серії НОМЕР_1 , виданого 23 квітня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Лубни Лубенського міськрайонного управління юстиції у Полтавській області, ІНФОРМАЦІЯ_6 народилась ОСОБА_8 (а.с.11);

- серії НОМЕР_2 , виданого 04 серпня 2015 року виконкомом Новооріхівської сільської ади Лубенського району Полтавської області, ІНФОРМАЦІЯ_7 народилась ОСОБА_9 (а.с.12);

- серії НОМЕР_3 , виданого 05 серпня 2016 року виконкомом Новооріхівської сільської ради Лубенського району Полтавської області, ІНФОРМАЦІЯ_8 народився ОСОБА_10 (а.с.13).

Батьками дітей є ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , які з 23 квітня 2014 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується наданою копією свідоцтва про шлюб, виданого 23 квітня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Лубни Лубенського міськрайонного управління юстиції у Полтавській області (а.с.10).

Як вбачається з рішення Лубенського міськрайонного суду від 27.12.2018 року, яке набрало законної сили 28.01.2019 року, Орган опіки та піклування Лубенської районної державної адміністрації Полтавської області звертався до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 про позбавлення батьківських прав і цим рішенням відмовлено в задоволенні позову (а.с.14-16).

Вказаним рішенням встановлено, що 11.09.2017 року ОСОБА_6 залишила малолітніх дітей 2015 та 2016 року народження вдома самих, без нагляду, в помешканні антисанітарні умови, брудно, розкидані речі, побите вікно, оголений провід від електронагрівача, діти брудні та напівоголені, у сина 2016 року народження синець на шиї. В зв`язку із чим діти були влаштовані до дитячого відділення Лубенської КЦМЛ, а матір зникла у невідомому напрямку. Дітей у лікарні відвідувала бабуся, з якою проведено профілактично-роз`яснювальну бесіду. Згідно акту служби у справах дітей від 13.09.2017 року зафіксовано, що ОСОБА_6 без попередження залишила дітей у палаті лікарні самих, без нагляду. Рішенням комісії з питань захисту прав дитини Лубенської районної державної адміністрації Полтавської області від 13.09.2017 року малолітніх ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 влаштовано до Кременчуцького обласного спеціалізованого будинку дитини. ІНФОРМАЦІЯ_9 року малолітніх дітей повернуто із Кременчуцького обласного спеціалізованого будинку дитини за місцем проживання матері: с.Вовчик Лубенського району Полтавської області.

Згідно довідки Вовчицької сільської ради №1112 від 06.09.2019 року позивач ОСОБА_1 зареєстрована та проживає з чоловіком ОСОБА_11 в АДРЕСА_1 , і вони разом з лютого 2018 року виховують онуків: ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , оскільки батьки дітей з ними не проживають (а.с.24).

Вироком Лубенського міськрайонного суду від 20.03.2017 року ОСОБА_2 засуджений за вчинення злочинів, передбачених ч.3 ст.186, ч.2 ст.309 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі на строк 4 роки (а.с.17-18).

У березні 2019 року ОСОБА_2 звільнено умовно-достроково від відбування покарання.

Висновком Органу опіки та піклування Лубенської райдержадміністрації 16.09.2019 року № 01-46/466 визнано за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 та ОСОБА_6 відносно малолітніх дітей, ОСОБА_4 , 2014 р.н., ОСОБА_5 , 2015 р.н., ОСОБА_6 , 2016 р.н.(а.с.6).

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано жодного доказу винної поведінки ОСОБА_2 , свідомого нехтування ним своїми обов`язками, а проживання дітей у бабусі з дідусем, не відвідування ним дошкільного навчального закладу не може бути достатньою підставою для позбавлення батьківських прав, враховуючи ту обставину, що з моменту звільнення ОСОБА_2 з місць позбавлення волі до дня подання позову минуло шість місяців, окрім того позивач не заперечувала тієї обставини, що після звільнення ОСОБА_2 декілька разів відвідував дітей, брав середню доньку до себе додому. Також судом враховано, що до засудження ОСОБА_2 до реальної міри покарання дітям було 3 роки, 2 роки та 6 місяців, а тому на даний час є необхідність поступового налагоджування стосунків дітей із батьком.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції та, перевіряючи доводи апеляційної скарги, виходить з таких міркувань.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Практикою Європейського суду з прав людини визначені два обов`язкові критерії, які мають бути враховані національним судами при вирішенні будь-якого спору відносно дітей: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (Рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Mamchur v. Ukraine», п. 100).

Відповідно до ст.11 ЗУ «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього.

Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Частинами першою, другою і шостою ст.12 ЗУ «Про охорону дитинства» встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.

Згідно ст.141, ст.150, ст.153, ст.155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст.166 СК України).

У підсумку слід зробити висновок, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли суд встановить факт винної поведінки батьків, а також відсутність перспективи зміни поведінки батьків у кращу сторону.

Основним доводом як позовної заяви, так і апеляційної скарги є твердження про те, що ОСОБА_2 ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, його винна поведінка проявляється у тому, що він матеріально не забезпечує дітей, не бере участі у житті своїх дітей, не турбується про їхній стан здоров`я, умови їхнього проживання. При цьому позивач підкреслює, що вона створила належні умови для утримання і виховання дітей.

Проаналізувавши фактичні обставини, встановлені у цій справі, які не заперечуються учасниками справи, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про недоведеність винної поведінки (умисного нехтування батьківськими обов`язками) ОСОБА_2 .

Об`єктивно період життя ОСОБА_2 з березня 2017 року по березень 2019 року (перебування під слідством, відбування покарання) не може свідчити на користь того, що ОСОБА_2 належним чином виконував свої батьківські обов`язки.

Разом з тим, суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу на те, що після звільнення ОСОБА_2 з місць позбавлення волі до пред`явлення позову минуло лише шість місяців, за цей час ОСОБА_2 відвідував дітей, забирав доньку ОСОБА_7 до себе.

Згідно наявних у справі доказів ОСОБА_2 проживає у будинку своєї матері, в якому проведений поточний ремонт і маються нормальні побутові умови, за місцем проживання характеризується посередньо. Жодних доказів про те, що після звільнення з місць позбавлення волі ОСОБА_2 продовжує виявляти антисоціальну спрямованість своєї поведінки у справу не надано.

Окрім того, сам ОСОБА_2 заперечує проти позову, що у сукупності із наведеними обставинами підтверджує обґрунтовані сподівання на зміну його поведінки у кращу сторону.

Суд першої інстанції правомірно критично віднісся до висновку органу опіки та піклування, оскільки у ньому не наведено конкретних фактів винної поведінки ОСОБА_2 .

Проживання малолітніх дітей з дідом і бабою, їхнє фактичне піклування над ними (про що робиться наголос в апеляційній скарзі) навпаки, за наявності у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 доброї волі, має стати вагомим чинником у налагоджуванні нормальних стосунків між батьком і дітьми, зважаючи на їхній вік.

Саме таке розуміння ситуації за встановлених обставин має забезпечити якнайкращі інтереси дітей.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів позивача та їх відображення у рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності його висновків, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, наведені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Зважаючи на встановлене, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для скасування або зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.371, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 16 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 24 лютого 2020 року.

Головуючий суддя О. А.Лобов

Судді А.І.Дорош

В.М. Триголов