Провадження № 2-о/752/7/20
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

12.10.2020 року Голосіївський районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді - Колдіної О.О.

з участю секретаря Медведєвої К.І.,

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа:приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мазарчук Наталія Володимирівна про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності на спільне майно, визнання права власності в порядку спадкування за законом,

в с т а н о в и в:

позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власності на майно та визнання за позивачем права власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 порядку поділу спільного майна, визнання права власності на ј частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом як спадкоємиці першої черги після смерті чоловіка ОСОБА_4 , визнання права спільної сумісної власності та визнання за позивачем права власності на Ѕ частину автомобіля «Хюндай», д.н. НОМЕР_1 , 2007 р. випуску номер шасі НОМЕР_2 в порядку поділу спільного майна, визнання права власності на 1/4 частину автомобіля «Хюндай», д.н. НОМЕР_1 , 2007 р. випуску номер шасі НОМЕР_2 в порядку спадкування за законом як спадкоємиці першої черги після смерті ОСОБА_4 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , з яким з 19.01.2016 р. позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі.

Однак, з 2000 вони проживали спільно за адресою: АДРЕСА_2 , вели спільне господарство, мали спільний бюджет, спільно подорожували. В 2001 році вони спільно придбали квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, за час спільного проживання був придбаний автомобіль «Хюндай», д.н. НОМЕР_1 , 2007 р. випуску, номер шасі НОМЕР_2 , на придбання якого ОСОБА_4 отримав кредит.

Оскільки зазначене майно було придбано за час спільного проживання, а отже є спільним майном подружжя, в зв`язку з чим позивач просить визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя.

Крім того, позивач посилається на те, що відповідач у справі 11.07.2017 р. подав заяву про прийняття спадщини.

Оскільки квартира та автомобіль були спільним майном подружжя, на підставі положень ст.ст.1261, 1267 ЦК України позивач просить, як за спадкоємицею першої черги просить визнати на нею право власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 на ј частинеу квартири АДРЕСА_1 , та ј частину автомобіля «Хюндай», д.н. НОМЕР_1 , 2007 р. випуску.

Позивач та її представник в ході судового розгляду підтримали позовні вимоги і обґрунтування позову в повному обсязі, просили його задовольнити, посилаючись на те, що позивач з ОСОБА_4 проживали спільно однією сім`єю з 2000 року, але шлюб зареєстрували лише 19.01.2016 р. За час спільного проживання за спільні кошти ними було придбано квартиру та автомобіль, в зв`язку із чим зазначене майно є спільною власність подружжя і позивач просить визнати за нею право власності на Ѕ частину спірного майна. Крім того, як спадкоємиця першої черги вона має право в рівних частках з відповідачем на отримання у власність в порядку спадкування ј частини майна, що належала померлому. Оскільки у інший спосіб, встановлений законом, позивач не може оформити свої спадкові права, до визначення її частки у спільній сумісній власності судом, позивач звернулась за захистом свого права в судовому порядку.

Відповідач повторно в судове засідання не з`явився, про місце і час його проведення повідомлявся шляхом направлення повістки за місцем проживання. Судові повістки повернулись до суду без вручення в зв`язку з відсутністю адресата за даною адресою, з огляду на що суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутність відповідача .

Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мазарчук Наталія Володимирівна, в судове засідання не з`явилась, подавши клопотання про розгляд справи у її відсутність.

Вислухавши позивача та її представника, допитавши свідків, дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 19.01.2016 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено шлюб, який зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м.Києві, про що складено актовий запис №58 (а.с.10).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть, виданим Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у м.Києві.

08.05.2001 р. ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

12.06.2007 р. за ОСОБА_4 був зареєстрований на праві власності транспортний засіб «Хюндай», д.н. НОМЕР_1 , 2007 р. випуску, номер шасі НОМЕР_2 .

Звертаючись до суду, позивач просить встановити в судовому порядку факт спільного її проживання з ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнати придбане за цей період майно спільною власністю та, відповідно, визнати за нею право власності на Ѕ частину зазначеного майна, як спільного майна подружжя.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм Цивільного кодексу Української РСР 1963 року та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності».

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, статті 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»).

Частиною другою статті 112 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. Аналогічне положення містить і частина перша статті 368 чинного Цивільного кодексу України.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб необхідно вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв`язку з цим, під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, необхідно встановити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною із сторін.

Вказані правові висновки викладені Верховним Судом України у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15.

Таким чином, спеціальне правило, що належить застосувати суду для оцінки правових наслідків набуття майна членами однієї сім`ї, міститься в частині першій статті 17 Закону України «Про власність», що втратив чинність згідно із Законом України від 27 квітня 2007 року № 997-V.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України передбачено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.

На правовідносини, які виникли між сторонами з приводу набуття спільного майна й продовжили існувати після 01 січня 2004 року, поширюється дія СК України.

Абзацом першим частини другої статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно з частиною першою статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

За змістом наведеної норми правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі статті 74 СК України.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, з метою вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України необхідно встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та, визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв`язку з викладеним в разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)

Отже враховуючи дані вимоги чинного законодавства суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині встановлення факту проживання однією сім`єю позивача з ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу в період з 2000 р. до 01.01.2004 р., оскільки вимоги чинного законодавства, які діяли в зазначений період, не містили такої норми.

Крім того, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу обов`язковому доведенню підлягають факт не перебування зазначених осіб у іншому шлюбі в цей період.

В порушення вимог ст..81 ЦПК України позивачем таких доказів не надано, а саме, що вона та відповідач в період з 01.01.2004 р. до 19.01.2016 р. не перебували у інших зареєстрованих шлюбах, а у відсутність таких доказів рішення про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу не буде законним.

Також позивачем не надано суду доказів на підтвердження того, що квартира АДРЕСА_1 та автомобіль «Хюндай» були придбані за спільні кошти, що є додатковою обставиною, яка свідчить про відсутність підстав для визнання зазначеного майна спіьним майном подружжя.

З огляду на викладені обставини в їх сукупності, позовні вимоги позивача про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власності на майно та визнання за позивачем права власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 в порядку поділу спільного майна, визнання права спільної сумісної власності, визнання за позивачем права власності на Ѕ частину автомобіля «Хюндай», д.н. НОМЕР_1 , 2007 р. випуску номер шасі НОМЕР_2 в порядку поділу спільного майна не підлягають задоволенню.

Крім того, не підлягають задоволенню вимоги ОСОБА_1 про визнання за нею права власності в порядку спадкування за законом як спадкоємиці першої черги на ј частину квартири АДРЕСА_1 в порядку поділу спільного майна, визнання права спільної сумісної власності, визнання за позивачем права власності на Ѕ частину автомобіля «Хюндай», д.н. НОМЕР_1 , 2007 р. випуску номер шасі НОМЕР_2 з огляду на наступне.

При вирішенні справ зазначеної категорії, а саме визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом, суд повинен обов`язково встановити обсяг спадкового майна, належність його спадкодавцю, коло спадкоємців, які прийняли спадщину, а також підстави для визнання такого права в судовому порядку і неможливість отримання Свідоцтва про право на спадщину у спосіб, встановлений законом.

Незважаючи на відсутність таких даних в матеріалах цивільної справи, відсутність клопотання сторони позивача про витребування таких доказів, позивач та її представник вважали за можливе завершити розгляд справи на підставі наявних доказів.

Однак, суд, в даному випадку, позбавлений можливості встановити коло спадкоємців, які звернулись з заявами про прийняття спадщини, а також суду не надано доказів, що позивачу було відмовлено у встановлений законом спосіб в оформленні її спадкових прав.

Зазначені обставини є підставою для відмови у задоволенні позову в цій частині.

З огляду на викладене, позов не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі ст.141 ЦПК України і в зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати не підлягають стягненню з відповідача.

Керуючись ст.ст.12, 13, 76, 77, 78, 81, 259, 261, 265, 273, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа:приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мазарчук Наталія Володимирівна про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності на спільне майно, визнання права власності в порядку спадкування за законом відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя