ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2020 року м.Суми

Справа №592/12402/19

Номер провадження 22-ц/816/172/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Орлова І. В.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство «Сумський завод насосного та енергетичного машинобудування «Насосенергомаш»

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Сукач Лариси Степанівни

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 14 листопада 2019 року, ухвалене у складі судді Костенка В.Г. в приміщенні Ковпаківського районного суду м. Суми, повний текст рішення складено 21 листопада 2019 року -

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Сумський завод насосного та енергетичного машинобудування «Насосенергомаш»(далі - АТ «Насосенергомаш») про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Свої вимоги мотивує тим, що він перебував у трудових відносинах з відповідачем. Наказом від 20 листопада 2017 року № 1333к20//11-2017 його було звільнено з займаної посади за прогул без поважних причин, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Зазначає, що в цей період з 20 листопада 2017 року по 21 листопада 2017 року він перебував на стаціонарному лікуванні у КУ «Сумська міська клінічна лікарня № 1». Вважаючи своє звільнення незаконним, позивач звертався до суду з відповідним позовом, проте Ковпаківський районний суд м. Суми рішенням від 02 серпня 2018 року відмовив йому у задоволенні позову.

Вказує, що в період винесення оскаржуваного наказу він не тільки хворів, але й відповідно до наказу № 09-в0 від 19 жовтня 2017 року перебував у відпустці.

Вважає, що звільнення його на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України відбулося незаконно, тобто з ініціативи роботодавця під час його перебування у відпустці.

Просить поновити йому строк звернення до суду з приводу поновлення на роботі у зв`язку з його пропуском з поважних причин, визнати звільнення його з роботи на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України незаконним та поновити на роботі в АТ «Насосенергомаш» на посаді майстра дільниці виплавних моделей № 10 ливарного виробництва; стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 54 727,20 грн.

Ковпаківський районний суд м. Суми ухвалою від 19 серпня 2019 року залучив до участі у справі в якості третьої особи ОСОБА_2 - директора з управління персоналом АТ «Насосенергомаш», який підписав наказ про звільнення позивача.

Ковпаківський районний суд м. Суми рішенням від 14 листопада 2019 року відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Сукач Л.С., посилаючись на те, що судом неповно досліджено докази у справі, невірно встановлені обставини справи та порушені норми матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду і ухвалити нове про задоволення позову ОСОБА_1 в повному обсязі.

В доводах апеляційної скарги вказує на те, що суд не взяв до уваги пояснення позивача про те, що він на час винесення наказу про звільнення перебував у відпустці і прийшов на завод, щоб надати лікарняні листи за попередній час та повідомити про те, що після закінчення відпустки з 30 листопада 2017 року він буде перебувати на сесії в навчальному закладі.

Суд не звернув уваги на пояснення, надані ОСОБА_1 , і не витребував у відповідача докази на підтвердження чи спростування цих пояснень, а саме судом не витребуваний і не оглянутий журнал реєстрації з прохідної заводу за 20 листопада 2017 року, журнал по охороні праці та техніці безпеки ділянки № 3 ливарного виробництва цеху № 6, що стало причиною неповноти дослідження доказів у справі, невірного встановлення обставин справи та ухвалення незаконного рішення.

Зазначає, що наявність наказу про відпустку № 09-в0 від 2017 року з підписами начальника цеху та працівника є усталеною практикою на АТ «Насосенергомаш», підписуючи такий наказ позивач вважав його законним.

Вказує, що позивач був звільнений за прогули, вчинені ним нібито з 19 липня 2019 року по 21 липня 2017 року, а не за прогули, вчинені з 06 листопада 2017 року по 20 листопада 2017 року, що є підтвердженням того, що відповідач визнавав законність перебування ОСОБА_1 у відпустці.

Крім того, істотним порушенням вимог закону є те, що суд не дослідив всі докази в цілому, що призвело до порушення судом вимог ст. 148 КЗпП України щодо строку застосування дисциплінарного стягнення. Вважає, що відповідач пропустив строк, передбачений ст. 148 КЗпП України для притягнення позивача до відповідальності.

Також вважає, що суд порушив норми процесуального права, так як відмовив в отриманні додаткових доказів, витребування яких необхідне для правильного вирішення справи, відхилив докази, надані позивачем, тобто діяв упереджено в інтересах відповідача.

Від АТ «Насосенергомаш» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому посилаючись на те, що рішення суду ухвалене на підставі повного та всебічного з`ясування обставин справи, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, та з дотриманням норм матеріального та процесуального права, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та його представника адвоката Сукач Л.С., які підтримали апеляційну скаргу, представника відповідача Зініна А.С., який заперечує проти апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи вбачається, що з 30 грудня 2014 року по 20 листопада 2017 року ОСОБА_1 працював в АТ «Насосенергомаш» на посаді майстра дільниці виплавних моделей № 10 ливарного виробництва (а. с. 5-8).

Наказом №1333-к від 20 листопада 2017 року позивача звільнено 20 листопада 2017 року за прогули без поважних причин на підставі п 4. ст. 40 КЗпП України, а саме за те, що з 19 липня по 21 липня 2017 позивач був відсутній на робочому місці без поважних причин (вчинив прогули) (а. с. 9).

Вказане звільнення позивач вважав незаконним, у зв`язку з чим у березні 2018 року звернувся до суду з позовом до відповідача про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Свій позов мотивував тим, що звільнення відбулося під час його перебування на лікарняному.

Ковпаківський районний суд м. Суми рішенням від 02 серпня 2018 року у справі 592/3283/18 позов ОСОБА_1 залишив без задоволення.

Згідно п 4. ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до ч. 4 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Факт скоєння позивачем прогулів з 19 по 21 липня 2017 року підтверджується службовими та доповідними записками керівництва цеху № 6 та табельника цеху, витягом з програми «Облік робочого часу «StopNet» (електронна прохідна) (а. с. 122-129). 14 серпня 2017 року та 03 жовтня 2017 року за підписом керівництва та працівників цеху № 6 складені акти про відмову ОСОБА_1. надати пояснення щодо його відсутності на роботі 19, 20 та 21 липня 2017 року (а. с. 130-131).

23 жовтня 2017 року на засіданні профспілкового комітету первинної профспілкової організації АТ «Сумський завод «Насосенергомаш» прийнято рішення: у зв`язку з відсутністю пояснень та неподанням відповідних документів щодо поважності відсутності на роботі 19-21 липня 2017 року, дати згоду на розірвання трудового договору з ОСОБА_1 - майстром дільниці виплавних моделей № 10 ливарного виробництва ливарного цеху № 6 за скоєні прогули без поважної причини, п. 4 ст. 40 КЗпП України (а. с. 132-134).

Під час апеляційного перегляду справи ОСОБА_1 надано суду копії «увольнительных записок» за № 512, 518, 523 відповідно до змісту яких йому дозволено вихід з території підприємства 19,20 та 21 липня 2017 року з 07-30 години до 16-30 години, тобто дозволена відсутність на роботі протягом всього робочого часу (а. с. 171-173).

Проте з підстав наявності у нього поважних причин відсутності на роботі 19, 20 та 21 липня 2017 року і у зв`язку з цим незаконності звільнення з роботи, ОСОБА_1 позов в даній справі не заявляв.

Відповідно до ч. 6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Крім того вказані письмові докази спростовуються наданим відповідачем та оглянутим в судовому засіданні апеляційного суду журналом видачі «увольнительных записок» в якому «увольнительные записки» за № 512, 518, 523 були виписані іншим працівникам підприємства на інші години, а «увольнительная записка» № 512 виписана ще і на іншу дату 18.07.2017 року, витягом з програми «Облік робочого часу «StopNet» (електронна прохідна), в якій зафіксовано вихід цих працівників з підприємства в години вказані в «увольнительных записках», правилами внутрішнього трудового розпорядка для працівниктів АТ «Сумський завод «Насосенергомаш» та наказом № 86 від 2004 року «Про затвердження форми увольнительной записки та порядку виходу з території підприємства працівниками по увольнительным запискам», наказом про надання відпустки заступнику начальника ливарного цеху № 6 ОСОБА_4 в період з 10 по 21 липня 2017 року, прізвище якого зазначено як особи, яка її підписала увольнительную записку № 518 за 20 липня 2017 року, яку надав позивач, витягом з програми «Облік робочого часу « StopNet » (електронна прохідна) згідно якого ОСОБА_4 був відсутній на підприємстві 20 липня 2017 року, показаннями свідка ОСОБА_5 , прізвище якого зазначено як особи, яка підписала «увольнительные записки» від 19 та 21 липня 2017 року, які надав позивач, про те, що зазначені записки він не виписував та позивачу не видавав, а також про те, що бланки «увольнительных записок» з підписами керівника для термінових випадків, враховуючи можливість перебування керівника на виробничій нараді, знаходяться в приміщенні до якого мав доступ позивач як майстер цеху (а. с. 185-188). Крім того колегія суддів враховує ту обставину, що про наявність у нього, наданих апеляційному суду, «увольнительных записок», позивач не повідомляв ні роботодавця, ні профспілковий комітет під час вирішення питання про його звільнення. Не повідомляв він про ці докази і суд першої інстанції. Також звертає на себе та обставина, що в «увольнительных записках», наданих позивачем, йому дозволено вихід з підприємства на весь робочий час. В той час як нормативними актами підприємства «увольнительные записки» передбачені для виходу працівників з території підприємства на конкретно визначений термін під час робочого часу та «увольнительную записку» працівник повинен здати на прохідній працівникам внутрішньої охорони після повернення на територію підприємства. Тобто відсутність працівника на роботі на протязі всього робочого дня не оформляється «увольнительной запиской» і для цього повинен видаватися інший розпорядчий документ.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 02 серпня 2018 року у справі 592/3283/18, яке позивачем не було оскаржено та набрало законної сили, встановлено, що в день звільнення 20 листопада 2017 року у ОСОБА_1 був робочий день та він знаходився на роботі, о 16-10 годині був ознайомлений з наказом про звільнення та отримав трудову книжку. Звернення позивача до відповідного медичного закладу та встановлення йому тимчасової непрацездатності відбулося після завершення робочого дня та його звільнення з роботи.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України вказані обставини не підлягають доказуванню.

Колегія суддів відхиляє додані позивачем до апеляційної скарги копію наказу (розпорядження) № 09-в0 від 19 жовтня 2017 року про надання відпустки, згідно якого йому надано основну щорічну відпустку в період з 06 листопада 2017 року по 29 листопада 2017 року та лист голови правління АТ «Сумський завод «Насосенергомаш» в якому ОСОБА_1 було повідомлено про те, що щорічна відпустка буде надана йому з 06 листопада 2017 року, як докази перебування його 20 листопада 2017 року у відпустці (а. с. 77-78).

Відповідно до діючого на АТ «Насосенергомаш» стандарту підприємства «Організаційно-розпорядча документація (СТП01007-4.28-2009) передбачені наступні етапи оформлення відпустки: подача працівником заяви про надання відпустки; візи конкретних керівників і резолюція керівника, який має право надання відпусток; надання працівникам відповідного документа, на підставі якого надається відпустка; оформлення наказу про надання відпустки, підписаного керівником, який має право надання відпусток; внесення відповідного запису в особову картку (форма П-2).

Накази з особового складу готуються на підставі розпоряджень голови правління АТ, заяв працівників, укладених трудових договорів (контрактів), документів, передбачених КЗпП України та інших законодавчих і нормативно-правових актів.

Накази про надання відпусток працівників АТ складаються відповідно до Закону України «Про відпустки», КЗпП України на підставі заяви працівників. Після підписання наказу про надання відпустки в особову картку працівника форма П-2 (додаток 81) заноситься відповідний запис.

Згідно Витягу з наказу по АТ «Насосенергомаш» від 23 червня 2016 року право підпису наказів з особового складу, в тому числі по оплаті праці, прийому, звільненню і переміщенню, по встановленню режимів праці (крім АТ в цілому), затвердження штатних розкладів підрозділі АТ, затвердження графіків відпусток надано, крім керівника підприємства, надається тільки директору по персоналу (а. с. 144).

Як вбачається з копії наказу (розпорядження) № 09-в0 від 19 жовтня 2017 року про надання відпустки він не погоджений з начальником ВОПтЗ та начальником ВК, не підписаний керівником підприємства або уповноваженою на підписання таких наказів посадовою особою підприємства. Із заявою про надання відпустки позивач до роботодавця не звертався. Згідно табелю обліку робочого часу позивач з 01 по 19 листопада 2017 року знаходився на лікарняному. Відповідно до довідки відповідача, підписаної директором з управління персоналом ОСОБА_2., заступником начальника цеху ливарного № 6 ОСОБА_4 , начальником ВОПтЗ ОСОБА_12., начальником ВК ОСОБА_6 відпустка позивачу з 06 по 29 листопада 2017 року не надавалася. Наказ № 09-в0 від 19 жовтня 2017 року відсутній (а. с. 27).

Згідно службової записки Цех № 6-0018 начальника цеху № 6 ОСОБА_7 , підпис якого стоїть на наданій позивачем копії наказу (розпорядження) № 09-в0 від 19 жовтня 2017 року, у зв`язку з відсутністю заяви ОСОБА_1 про надання йому відпустки з 06 листопада 2017 року, 19 жовтня 2017 року він дав вказівку табельнику ОСОБА_8 підготувати проект наказу та погодити його з позивачем. Даний проект наказу погоджений з ОСОБА_1 не був у зв`язку з тим, що він забрав підписаний проект наказу та не повернув його. Дані обставини підтверджуються також і поясненнями табельника цеха № 6 ОСОБА_8 (а. с. 145-146). Згідно актів від 09 листопада 2017 року, підписаних начальником цеху № 6 ОСОБА_9 , табельщиком ОСОБА_8 та економістом ОСОБА_11 , при появі 09 листопада 2017 року ОСОБА_1. в цеху № 6 начальником цеху йому було запропоновано написати заяву про надання відпустки згідно графіку. ОСОБА_1 відмовився написати заяву і підписувати наказ про надання йому щорічної відпустки та повідомив, що він знаходиться на лікарняному (а. с. 147-149).

Враховуючи вказані обставини та те, що у наданій позивачем копії наказу відсутній підпис особи, яка має право підпису наказів з особового складу, цей документ не є належним доказом на підтвердження перебування ОСОБА_1 20 листопада 2017 року у відпустці, оскільки відпустка в установленому порядку йому не надавалась. Не є належним доказом на підтвердження вказаної обставини і лист голови правління АТ «Сумський завод «Насосенергомаш», в якому позивача лише повідомлено про його право на надання відпустки згідно графіку, а не про надання такої відпустки у вказаний ним термін.

Твердження позивача, що наявність вказаного наказу з підписами начальнику цеху та працівника є усталеною практикою на АТ «Насосенергомаш» не ґрунтуються на матеріалах справи та є його припущеннями, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, оскільки звільнення позивача відбулося не в період перебування його у відпустці, а під час його перебування на роботі, відтак вимоги ч. 4 ст. 40 КЗпП України відповідачем не порушено.

Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги щодо пропуску відповідачем строку, передбаченого ст. 148 КЗпП України, для притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності.

Положеннями ст. 148 КЗпП України передбачено, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Вказана стаття приписує застосовувати дисциплінарне стягнення безпосередньо за виявленням порушень трудової дисципліни. Однак цей припис законодавець залишив у вигляді загального положення, суворо обмеживши строк застосування стягнення одним місяцем з дня виявлення проступку. В той же час до цього місяця не зараховується час звільнення працівника з роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебуванням працівника у відпустці.

Оскаржуваним наказом від 20 листопада 2017 року позивача звільнено за прогули з 19 липня по 21 липня 2017 року. Після виявлення фактів прогулу позивач неодноразово та тривалий час перебував на лікарняних. В період з 22 липня по 19 листопада 2017 року позивач знаходився на роботі вісім днів, що підтверджується табелями обліку робочого часу за липень - листопад 2017 року на а. с. 156-163 даної справи та на а. с. 33-34 справи № 592/3283/18, а тому строк притягнення його до дисциплінарної відповідальності, передбачений ст. 148 КЗпП України, роботодавцем не пропущено.

Враховуючи викладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування чи зміни ухваленого рішення. Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 1; 375; 381-382 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Сукач Лариси Степанівнизалишити без задоволення.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 14 листопада 2019 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 26 лютого 2020 року.

Головуючий: Т.А. Левченко

Судді : О.І. Собина

І.В. Орлов