Постанова

Іменем України

19 лютого 2020 року

м. Київ

справа № 752/1334/14-ц

провадження № 61-10561св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротуна В. М.,

Курило В. П.,

учасники справи:

заявник - приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Павлюк Назар Васильович,

заінтересовані особи: ОСОБА_1 (стягувач), ОСОБА_2 (боржник),

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_1 та приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Павлюка Назара Васильовича на постанову Київського апеляційного суду від 18 вересня 2019 року у складі колегії суддів: Вербової І. М., Саліхова В. В., Андрієнко А. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2019 року приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Павлюк Н. В. звернувся до суду з клопотанням про звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке не зареєстровано у встановленому законом порядку.

Клопотання обґрунтовано тим, що у процесі примусового виконання рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 28 вересня 2017 року звернуто стягнення на майно та кошти боржника ОСОБА_2 , оголошено в розшук транспортний засіб, однак судове рішення виконано частково, залишок боргу за виконавчим документом становить 820 839 грн 98 коп., а також не сплачена основна винагорода приватного виконавця в розмірі 10 % від суми, що підлягає стягненню.

Під час примусового виконання виконавчого документа встановлено наявність у боржника незареєстрованого майна, на яке може бути звернуто стягнення. Згідно зі спадковою справою № 480/2014 ОСОБА_2 прийняв у спадщину квартиру АДРЕСА_1 після смерті матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , однак свідоцтво про право на спадщину не отримав, право власності на спадкове майно у встановленому законом порядку не зареєстрував, що унеможливлює звернення стягнення на вказану нерухомість в рахунок погашення заборгованості за виконавчим провадженням.

З урахуванням викладеного, приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Павлюк Н. В. просив звернути стягнення на належну боржнику ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 в рахунок погашення заборгованості за виконавчим провадженням № 56291691 із примусового виконання рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 28 вересня 2017 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 50 737,81 доларів США.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 18 квітня 2019 року у складі головуючого судді Хоменко В. С. подання приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Павлюка Н. В. задоволено. Надано приватному виконавцю виконавчого округу м. Києва Павлюку Н. В. дозвіл на звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, що належить боржнику ОСОБА_2 , а саме: на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що в силу вимог частини п`ятої статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину за правилами статті 1296 ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця, відсутність у спадкоємця, який є боржником, свідоцтва про право на спадщину не може бути перешкодою для проведення виконавчих дій щодо примусового виконання судового рішення. Крім того, боржник, достовірно знаючи про наявність судового рішення та відкритого виконавчого провадження, ухиляється від виконання рішення суду про стягнення з нього грошових коштів.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 18 вересня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 , подану в інтересах ОСОБА_2 , задоволено. Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 18 квітня 2019 року скасовано, у задоволенні подання приватного виконавця виконавчого округу

м. Києва Павлюка Н. В. відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що боржник ОСОБА_2 прийняв спадщину після смерті матері оскільки фактично вступив в управління спадковим майном, проте з матеріалів спадкової справи неможливо встановити дату прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1

ОСОБА_4 , так як відсутні дані щодо факту вступу в управління спадковим майном, а спадкоємцем ОСОБА_2 дотепер не отримано свідоцтво про право на спадщину.

Аргументи учасників справи

Короткий зміст вимог касаційних скарг та їх узагальнені доводи

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 18 вересня 2019 року, у якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, яке було помилково скасоване.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції, у порушення процесуального права, вийшов за межі апеляційної скарги та втрутився і надав оцінку зовсім іншому питанню, яке не є і не було предметом даного спору.

Не надавши належної оцінки матеріалам спадкової справи № 480/2014, заведеної 10 липня 2014 року за особистою заявою ОСОБА_2 , якими встановлено, що боржник з моменту смерті матері, а саме з 31 серпня 2002 року, на підставі заповіту та законодавства, чинного на час відкриття спадщини, фактично вступив в управління і володіння спадковим майном, дійшов помилкового висновку про неможливість встановлення дати факту вступу в управління спадковим майном. При цьому суд апеляційної інстанції фактично вирішив питання законності відкриття спадкової справи. Унаслідок прийняття незаконного рішення, апеляційний суд зробив неможливим виконання судового рішення, ухваленого на користь стягувача, що протирічить принципу обов`язковості виконання судового рішення, встановленого нормами Конституції України, ЦК України, ЦПК України та Закону України «Про виконавче провадження». Апеляційним судом не враховано, що приватним виконавцем для виконання судового рішення, яке набрало законної сили, здійснено вичерпний перелік заходів, зокрема розшук грошових коштів та рухомого майна, проте такого майна недостатньо для виконання рішення суду.

У поданій 29 жовтня 2019 року касаційній скарзі, з підстав порушення норм процесуального та матеріального права, приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Павлюк Н. В. просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 18 вересня 2019 року і залишити в силі ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 18 квітня 2019 року.

В обґрунтування касаційної скарги зазначає, що під час примусового виконання судового рішення встановлено наявність у боржника незареєстрованого майна, на яке може бути звернуто стягнення в рахунок погашення залишку боргу, а тому суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив подання виконавця й надав дозвіл на звернення стягнення на таке майно, а суд апеляційної інстанції помилково скасував законне і обґрунтоване рішення.

Короткий зміст відзивів на касаційну скаргу та їх узагальнені доводи

10 грудня 2019 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Павлюка Н. В., у якому зазначила, що підтримує касаційну скаргу, а також вказала про наявність на час звернення з відзивом ще двох виконавчих проваджень про стягнення з боржника ОСОБА_2 грошових коштів.

У відзиві, поданому 17 грудня 2019 року через представника ОСОБА_5 , ОСОБА_2 просить касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду без змін.

Відзив мотивовано тим, що доводи касаційної скарги є необґрунтованими, при ухвалені оскаржуваної постанови судом апеляційної інстанції правильно застосовано норми як процесуального так і матеріального права, в повному обсязі з`ясовано фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, доведено та всебічно обґрунтовано їх, надано належну оцінку доказам, об`єктивно з`ясовано всі обставини справи в їх сукупності.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалами Верховного Суду від 22 листопада 2019 року та від 26 листопада

2019 року відкрито касаційні провадження у цій справі за касаційними скаргами ОСОБА_1 та приватного виконавця виконавчого округу м. Києва

Павлюка Н. В., витребувано матеріали даної справи із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 лютого 2020 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії із п`яти суддів.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судом встановлено, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 28 вересня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 29 листопада 2017 року та постановою Верховного Суду від 28 березня

2018 року, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково.

Поділено грошові кошти, які знаходились на рахунках у банківських установах, відкритих на ім`я ОСОБА_2 , у відповідних грошових одиницях, та які були зняті ним з рахунку, поділено по Ѕ частині кожному, а саме: Ѕ частини від встановлених 101 475,62 доларів США; Ѕ частини від встановлених

10 485,59 євро; Ѕ частини від встановлених 473 168 ,51 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 50 737,81 доларів США, 5 242,79 євро, 236 584,25 грн.

Поділено спільне майно подружжя - автомобіль HONDA CIVIC 4D, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , визнавши за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності по Ѕ частини автомобіля за кожним із них.

Визнано за ОСОБА_1 право власності як співзабудовника на Ѕ частини збудованого за час шлюбу, але не прийнятого в експлуатацію об`єкта незавершеного будівництва - дачного будинку по АДРЕСА_2 .

Визнано за ОСОБА_1 право на Ѕ частини паєнагромадження, внесеного за рахунок спільних грошових коштів подружжя в якості оплати паю гаражного боксу АДРЕСА_6.

Визнано право ОСОБА_1 на оформлення та реєстрацію у відповідних органах та у встановленому законом порядку, права власності

на Ѕ частини наступного нерухомого майна: дачного будинку, розташованого по АДРЕСА_2 ; гаражного боксу АДРЕСА_6.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення юридичного факту окремого проживання дружини та чоловіка у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин та визнання права особистої приватної власності на грошові кошти відмовлено.

14 грудня 2017 року Голосіївським районним судом м. Києва видано виконавчий лист № 752/1334/14-ц про стягнення з ОСОБА_2 на користь

ОСОБА_1 50 737, 81 доларів США.

27 квітня 2018 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Павлюком Н. В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 56291691 з примусового виконання виконавчого листа № 752/1334/14-ц про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 50 737, 81 доларів США та накладено арешт на все рухоме й нерухоме майно боржника в межах суми стягнення.

02 травня 2018 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Павлюком Н. В. винесено постанову про арешт коштів боржника та направлено її на виконання до банківських, інших фінансових установ.

Відповідно до відповіді публічного акціонерного товариства «КБ «Глобус» від 10 травня 2018 року вбачається, що на рахунках боржника ОСОБА_2 наявні грошові кошти в загальному розмірі 192 361 грн 21 коп., які були перераховані стягувачу в установленому законом порядку в рахунок часткового погашення заборгованості за виконавчим документом.

Згідно з відповіддю публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Південний» від 14 травня 2018 року на рахунках боржника ОСОБА_2 були наявні грошові кошти в загальному розмірі 14 369 грн 47 коп., які також були перераховані стягувачу в установленому законом порядку в рахунок часткового погашення заборгованості за виконавчим документом.

Як убачається з відповіді РСЦМВС в м. Києві від 25 травня 2018 року за боржником ОСОБА_2 зареєстрований транспортний засіб, котрий за постановою приватного виконавця перебував у розшуку.

З відповідей публічного акціонерного товариства «Мегабанк» від 23 квітня 2018 року, акціонерного товариства «Таскомбанк» від 24 квітня 2018 року, публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» від 24 квітня 2018 року, публічного акціонерного товариства «Ощадбанк» від 15 серпня 2018 року, публічного акціонерного товариства «Банк Восток» від 13 серпня 2018 року, публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» від 07 серпня 2018 року, акціонерного товариства «Таскомбанк» від 06 серпня 2018 року, акціонерного товариства «Сбербанк» від 07 серпня 2018 року, публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» від 29 серпня 2018 року, публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» від 10 серпня 2018 року, акціонерного товариства «УкрСиббанк» від 20 вересня 2018 року, акціонерного товариства «Укрсоцбанк» від 10 серпня 2018 року, акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» від 03 серпня 2018 року, публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» від 07 серпня 2018 року, публічного акціонерного товариства «АКПІБ» від 06 серпня 2018 року вбачається, що у боржника відсутні рахунки або ж кошти на рахунках.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Павлюком Н. В. від 30 травня 2018 року описано та накладено арешт на майно боржника, а саме: на ј частину квартири АДРЕСА_5 , вартість вказаної нерухомості визначена в розмірі 433 528 грн.

Відповідно до протоколу проведення електронних торгів державного підприємства «Сетам» від 09 вересня 2018 року № 361441 торги щодо лота - ј частини квартири АДРЕСА_5 , не відбулись у зв`язку з відсутністю допущених учасників. Стартова ціна - 303 469 грн 60 коп.

Згідно з актом приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Павлюка Н. В. про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 11 жовтня

2018 року вбачається, що нереалізоване на третіх торгах майно передано стягувачу в рахунок погашення боргу.

На теперішній час залишок заборгованості боржника, який підлягає стягненню, становить 820 839 грн 98 коп.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати боржника ОСОБА_4 , після її смерті відкрилась спадщина, до складу якої увійшла квартира АДРЕСА_1 .

За життя ОСОБА_4 склала заповіт від 07 лютого 2001 року, яким все майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося, та все те, на що вона матиме право за законом, заповіла сину - ОСОБА_2

10 липня 2014 року ОСОБА_2 звернувся до Другої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, визначеної в заповіті, оскільки фактично вступив в управління спадковим майном відповідно до статті 549 ЦК Україниу редакції 1963 року, яка діяла на момент смерті

ОСОБА_4 .

Разом з тим, свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 не отримував.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України (в редакції, чинній на дату подання касаційних скарг) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року

№ 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційних скарг ОСОБА_1 та приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Павлюка Н. В. на постанову Київського апеляційного суду від 18 вересня 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Відповідно до положень частини другої статі 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги ОСОБА_1 , приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Павлюка Н. В. підлягають задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України (в редакції, чинній на дату подання касаційних скарг) визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України, судове рішення є обов`язковим до виконання.

У пункті 9 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду. Виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій реалізації права на доступ до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частинами першою, другою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.

Відповідно до частини першої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах (частина друга статті 48 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно з частиною п`ятою статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.

Відповідно до частини першої, другої статті 548 Цивільного кодексу УРСР

1963 року для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до частини першої, другої статті 549 Цивільного кодексу УРСР

1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом

шести місяців з дня відкриття спадщини.

Установивши, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати боржника

ОСОБА_4 , після її смерті відкрилась спадщина, до складу якої увійшла квартира АДРЕСА_1 , а також те, що 10 липня 2014 року ОСОБА_2 звернувся до Другої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, визначеної в заповіті, оскільки фактично вступив в управління спадковим майном відповідно до статті 549 Цивільного кодексу УРСР 1963 року, яка діяла на момент смерті ОСОБА_4 , суд першої інстанції зробив правильний висновок, що ОСОБА_2 прийняв спадщину після смерті своєї матері шляхом фактичного вступу в управління і володіння спадковим майном, а тому відповідно до частини другої статті 548 ЦК УРССР 1963 року спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (з 31 серпня 2002 року).

Згідно з частиною четвертої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно.

За змістом статті 440 ЦПК України питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

При розгляді справ вказаної категорії необхідно враховувати, що однією з головних засад здійснення судочинства в Україні є обов`язковість судового рішення. Немає сенсу в правосудді, якщо рішення судів не виконуються, а невиконання судових рішень є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Встановивши, що рішення суду, яке набрало законної сили, тривалий час не виконується, приватним виконавцем вжито заходи, якими встановлено відсутність у боржника на рахунках грошових коштів, необхідних для виконання судового рішення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення подання приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Павлюка Н. В. та надання дозволу на звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку боржник набув в порядку спадкування, проте у встановленому законом порядку не оформив.

Апеляційний суд не врахував наведених положень законодавства та обставин справи, унаслідок чого помилково скасував ухвалу суду першої інстанції, яка відповідає закону.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції були належним чином оцінені подані сторонами докази, правильно встановлені обставини справи та правильно застосовані норми матеріального й процесуального права, а апеляційний суд помилково скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції.

Згідно зі статтею 413 ЦПК України в редакції, чинній на дату подання касаційних скарг, суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

За таких обставин ухвалене судом апеляційної інстанції судове не можна вважати законним та обґрунтованим, тому воно підлягає скасуванню із залишенням в силі ухвали суду першої інстанції.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України в редакції, чинній на дату подання касаційних скарг, суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

З огляду на те, що судом касаційної інстанції рішення не змінюється та не ухвалюється нове рішення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 413, 416 ЦПК України в редакції, чинній на дату подання касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_1 , приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Павлюка Назара Васильовича задовольнити.

Постанову Київського апеляційного суду від 18 вересня 2019 року скасувати.

Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 18 квітня 2019 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:С. Ю. Бурлаков
А. Ю. Зайцев
В. М. Коротун
В. П. Курило