Постанова

Іменем України

12 лютого 2020 року

м. Київ

справа № 149/3260/18

провадження № 61-10129 св 19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - ОСОБА_2 ;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 29 січня 2019 року у складі судді Войнаревича М. Г. та постанову Вінницького апеляційного суду від 17 квітня 2019 року у складі колегії суддів: Сопруна В. В., Матківської М. В., Стадника І. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, він є власником 37/100 частини житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 . Крім нього за вищезазначеною адресою зареєстрований його батько ОСОБА_2 , який протягом двох років не проживає за вищевказаною адресою.

У зв`язку із тим, що ОСОБА_2 не проживає по АДРЕСА_1 протягом двох років, однак зареєстрований в житловому будинку, він позбавлений можливості у повній мірі володіти, користуватись та розпоряджатися частиною зазначеного будинку, чим обмежуються його права, як власника об`єкта нерухомості.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування належним йому житловим приміщенням - 37/100 частинами житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 29 січня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування належним ОСОБА_1 житловим приміщенням - 37/100 частинами житлового по АДРЕСА_1 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_2 не проживає по АДРЕСА_1 протягом двох років, що є підставою, передбаченою частиною другою статті 405 ЦК України, для визнання його таким, що втратив право користування належним ОСОБА_1 житловим приміщенням - 37/100 частинами житлового будинку за вказаною адресою.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Вінницького апеляційного суду від 17 квітня 2019 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 29 січня 2019 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції і вказав, що суд першої інстанції правильно визначився із правовідносинами, що склалися між сторонами, та законом, що їх регулює, та дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним будинком, який належить позивачу на праві власності. При цьому суд визнав такими, що не заслуговують на увагу, доводи відповідача про те, що він з поважних причин не проживає у спірному будинку, оскільки позивач у 2017 році відібрав у нього ключі, а пізніше поміняв замки та зняв ручки на хвіртці, адже, доказів на підтвердження цих фактів ОСОБА_2 суду не надав, до правоохоронних органів щодо захисту своїх житлових правне звертався. Під час розгляду справи відповідач вказував, що проживає у доньки по АДРЕСА_2 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У травні 2019 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і передати справу на новий судовий розгляд.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 липня 2019 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 149/3260/18 із Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 листопада 2019 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди дійшли помилкового висновку про наявність правових підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням у спірному будинку, з підстав, визначених частиною другою статтею 405 ЦК України, не з`ясували поважності причин непроживання ОСОБА_2 у спірному житлі. Зазначав, що до 2003 року відповідач був власником 37/100 частини житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 , та складанню договору дарування його єдиного житла на користь позивача була передумова щодо надання відповідачу з дружиною можливості проживати у спірному житлі. Поступово стосунки ОСОБА_2 із позивачем погіршились і ОСОБА_1 вигнав відповідача разом із дружиною із спірного будинку. У зв`язку із цим відповідач не мав можливості проживати за місцем своєї реєстрації, що є поважною причиною його не проживання у спірному житлі. Вказував, що ОСОБА_2 вимушений проживати разом з дружиною у доньки по АДРЕСА_2 , яка має намір продати свій будинок і відповідач може залишитись без будь-якого житла. Судами не враховано, що відповідач є особою похилого віку (1942 року народження), інвалідом І групи, має вади слуху, на його утриманні та під його наглядом знаходиться дружина ОСОБА_4 , яка є психічно хворою, і питання місця проживання для нього є життєво важливим.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У серпні 2019 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, в якому зазначив, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими. Підстав для скасування оскаржуваних судових рішень немає, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що судами допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, щовідповідно до договору дарування частини будинку від 29 березня 2003 року ОСОБА_2 подарував ОСОБА_1 належні йому на праві приватної власності 37/100 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 (а.с. 5).

Відповідно до домової книги по АДРЕСА_1 та довідки Хмільницької міської ради від 03 грудня 2018 року № 17-14/1204, по АДРЕСА_1 зареєстрований відповідач ОСОБА_2 та позивач ОСОБА_1 (а.с. 6-15, 16).

Згідно довідки голови вуличного комітету вул. Кармелюка - Олійника О. А. від 03 грудня 2018 року № 07-21/2196, ОСОБА_2 зареєстрований по АДРЕСА_1 , але не проживає за вказаною адресою з 2016 року (а.с. 17).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з вимогами частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційної інстанції не відповідає.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із частиною третьою статті 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

За приписами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

За приписами частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу (частина четверта статті 156 ЖК УРСР).

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що ОСОБА_2 не проживає по АДРЕСА_1 протягом двох років, що є підставою, передбаченою частиною другою статті 405 ЦК України, для визнання його таким, що втратив право користування належним ОСОБА_1 житловим приміщенням - 37/100 частинами житлового будинку за вказаною адресою.

Разом з тим, згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зав`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме: від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення ЄСПЛ у справі «Беєлер проти Італії» («Beyeler v Italy»), заява № 33202/96, § 110).

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справах «Дакус проти України» («Dakus v. Ukraine») від 14 грудня 2017 року, заява № 19957/07; «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine») від 02 березня 2011 року, заява № 30856/03; «Садов`як проти України» («Sadovyak v. Ukraine») від 17 травня 2018 року, заява № 17365/14).

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, не перевірив чи відповідатиме визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування 37/100 частинами житлового будинку по АДРЕСА_1 , пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, із урахуванням тривалого проживання відповідача у спірному житловому приміщенні, його реєстрації у спірному житлі, та не з`ясував, чи дотриманий розумний баланс між інтересами позивача, який має довести необхідність визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, та самого відповідача.

В оцінці законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень Верховний Суд враховує, що у справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

У справі, яка переглядається, апеляційний суд не з`ясував причини непроживання відповідача за адресою спірного приміщення протягом двох років, із урахуванням його пояснень про те, що через конфлікти з сином він вимушений проживати за іншою адресою, доглядати за психічно хворою дружиною ОСОБА_4 , не надав належної правової оцінки зверненням відповідача з приводу конфліктів з позивачем до правоохоронних органів та не з`ясував, чи є приміщення, право користування яким просить визнати втраченим позивач, єдиним житлом відповідача.

Нормами цивільного процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доводів сторін по справі та доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору.

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

За таких обставин постанова апеляційного суду не може вважатись законною й обґрунтованою, тому відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України вона підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Враховуючи наведене, суду апеляційної інстанції необхідно перевірити наявні у даній справі докази та обставини справи, необхідні для правильного вирішення спору, врахувати зазначені вище норми матеріального права та вимоги закону, який регулює спірні правовідносини.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Постанову Вінницького апеляційного суду від 17 квітня 2019 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович