КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 759/7759/19 Головуючий у І інстанції Ул`яновська О.В.
Провадження №22-ц/824/1992/20 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

26 лютого 2020 рокуКиївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Ігнатченко Н.В.,

за участі секретаря Тимошевської С.І.,

розглянувшиу відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Київської міської ради на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2019 року у справі за позовом Київської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки,

УСТАНОВИВ:

у травні 2018 р. представник позивача звернувся з позовними вимогами про зобов`язання відповідачів звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, орієнтовною площею 0,03 га на АДРЕСА_1 (код ділянки: 75:315:0022) та повернути Київській міській раді, привівши у придатний для використання стан, стягнути судові витрати.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що при проведенні перевірки земельної ділянки на АДРЕСА_1 (код ділянки: 75:315:0022), встановлено, що вказана земельна ділянка, площею близько 0,03 га використовується для експлуатації та обслуговування автомийки. Відповідно до даних міського земельного кадастру вказана земельна ділянка обліковується за відповідачами на підставі технічного звіту про встановлення зовнішніх меж земельної ділянки, що не є правовстановлюючим документом на землю. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13.10.2017, нежитлове приміщення - мийка автотранспорту загальною площею 157,9 кв.м. на праві спільної часткової власності належить відповідачам. Земельна ділянка за вищевказаною адресою належить до комунальної власності міста та виключно позивач має право розпоряджатись нею. Жодних рішень щодо передачі земельної ділянки відповідачам Київська міська рада не приймала та не видавала, вказана земельна ділянка не відводилась для будівництва об`єктів нерухомого майна.

Позивач вбачає у діях відповідачів ознаки самовільного зайняття земельної ділянки на АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим таке майно підлягає знесенню. Департаментом земельних ресурсів видано вказівку відповідачам від 17.10.2017 про усунення порушень земельного законодавства. Однак вказані вимоги виконані не були.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2019 року у задоволенні позовних вимог Київської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач - Київська міська рада звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити заявлені позовні вимоги.

Зокрема, в доводах апеляційної скарги зазначають, що ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції не врахував, що єдиною підставою набуття права власності чи права користування земельними ділянками комунальної власності в місті Києві для громадян та юридичних осіб є відповідне рішення Київської міської ради.

Відповідно до даних міського земельного кадастру земельна ділянка площею 0,0416 га (код ділянки 75:315:0022) на АДРЕСА_1 обліковується за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі технічного звіту про встановлення зовнішніх меж земельної ділянки.

Позивачем надано суду докази, які підтверджують право власності відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на нежитлове приміщення - мийку автотранспорту загальною площею 157,9 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 , зокрема витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 13.10.2017 № 100301922.

Оскільки земельна ділянка на АДРЕСА_1 належить до комунальної власності міста, лише виключно Київська міська рада має право розпоряджатися нею.

Разом з тим, Київська міська рада, як єдиний розпорядник земель комунальної власності міста Києва, будь-яких рішень щодо передачі зазначеної земельної ділянки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у власність чи у користування не приймала, документи, що посвідчують право користування нею відсутні.

Отже, в діях Відповідачів наявні ознаки самовільного зайняття земельної ділянки, оскільки оспорювана земельна ділянка не була відведена у відповідності до законодавства для будівництва об`єктів нерухомого майна, тому таке майно підлягає знесенню.

Судом першої інстанції не враховано, що право на забудову виникає у особи, яка набула права на земельну ділянку на законних підставах, після здійснення нею дій, передбачених статтями 26-32 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Відповідно до статті 212 ЗК України, самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням

У зв`язку з вищезазначеним, територіальна громада міста Києва, в особі Київської міської ради, вимагає від ОСОБА_1 та ОСОБА_2 повернення самовільно зайнятої земельної ділянки, з приведенням її у придатний для використання стан від особи, яка незаконно нею заволоділа.

Вважають, що у даному випадку судом поверхнево розглянуто позовну заяву та не надано відповідної оцінки доказам, що призвело до неправильного застосування норм матеріального та процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачів - ОСОБА_3 звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що право власності на об`єкт нерухомості - мийка автотранспорту набуто відповідачами за договором купівлі-продажу нерухомого майна від 26 березня 2013 року. Станом на час розгляду спору у суді право власності не скасовано, позовів про визнання договору купівлі-продажу не дійсним не подавалось.

Зазначає про необхідність застосування до даних правовідносин положень статей 377 ЦК України та 120 ЗК України, відповідно до яких у разі набуття права власності на житловий будинок (будівлю, споруду), що знаходяться на земельній ділянці, наданій у користування, до набувача переходить право користування відповідною земельною ділянкою в тому ж обсязі, що був у попереднього землекористувача. Київської міською радою не надано доказів того, що попередній власник, а саме ТОВ «ТИСА 2005», незаконно користувався земельною ділянкою, на якій розташована зазначена мийка автотранспорту.

Таким чином, з виникненням прав власності на будівлю чи споруду у юридичної особи виникає право оформити земельну ділянку в користування, а розглянути таке питання та прийняти відповідне рішення у строки, встановлені законом, зобов'язаний відповідний повноважний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування.

Відповідачами було вжито усіх необхідних заходів до оформлення свого права землекористування, зокрема подано клопотання про розроблення технічної документації для виділення в оренду земельної ділянки. 13 вересня 2019 року до Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) відповідачами подано заяву щодо надання висновку про наявність обмежень та умов, які мають бути враховані при розробці проекту землеустрою.

В той же час, не розгляд Позивача та підрозділів КМДА у встановлені законодавством строки заяв щодо спірної земельної ділянки, не може бути підставою для застосування приписів статті 212 Земельного кодексу України.

Вказує, що зобов`язання в примусовому порядку звільнити земельну ділянку та передати її в натурі Київській міській раді фактично означає знесення належного відповідачам на праві власності майна, що є порушенням права власності, гарантованого статтею 41 Конституції України.

Просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_6 підтримала апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній, просила суд її задовольнити, скасувавши рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Представник відповідачів - адвокат Разваляєв Д.С. проти задоволення скарги заперечував, посилаючись на доводи, викладені у письмовому відзиві, просив залишити рішення суду без змін, а скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції при розгляді справи встановлено та з матеріалів справи вбачається, що відповідно до рішення Київради від 25.09.2003 №16/890 «Про порядок здійснення самоврядного контролю за використанням та охороною земель в м. Києві», проведено перевірку щодо дотримання вимог земельного законодавства під час використання земельної ділянки на АДРЕСА_1 .

У ході даної перевірки встановлено, що земельна ділянка за вказаною адресою площею близько 0,03 га використовується для експлуатації та обслуговування автомийки.

Відповідно до даних міського земельного кадастру, земельна ділянка площею 0,0416 га (код ділянки 75:315:0022) на АДРЕСА_2 обліковується за відповідачами - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі технічного звіту про встановлення зовнішніх меж земельної ділянки.

Відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, нежитлове приміщення - мийка автотранспорту загальною площею 157,9 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності належить відповідачамна підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 26.03.2013 року.

02.10.2017р. на адресу відповідачів направлено лист про необхідність надання відповідних документів на земельну ділянку, в тому числі документів, що посвідчують право власності чи користування (а.с. 12-15).

17.10.2017р. Департаментом земельних ресурсів Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) складено акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства за адресою: АДРЕСА_1 код ділянки 75:315:0022.

Встановлено, що за поданням Департаменту земельних ресурсів рішення щодо передачі земельної ділянки у користування (власність) Київська міська рада не приймала. У міському земельному кадастрі інформація щодо державної реєстрації речових прав на вказану земельну ділянку відсутня. Таким чином земельна ділянка використовується з порушенням вимог земельного законодавства - самовільне зайняття земельної ділянки (а.с.8).

17.10.2017р. Департаментом земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації відповідачам видано вказівку про усунення порушень земельного законодавства, виявленого при проведенні перевірки правомірності використання земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,03 га (а.с.10).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено факт самовільного зайняття відповідачами спірної земельної ділянки, а також суду не надано переконливих доказів того, що на момент складання акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства спірна земельна ділянка була самовільно зайнята відповідачами, так само як і того, що розміщена на ній автомийка перебуває у володінні відповідачів.

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками не погоджується, оскільки вони не відповідають встановленим по справі обставинам та не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Поданими позивачем доказами, зокрема Актом перевірки дотримання земельного законодавства із додатками, інформацією з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, підтверджується, що земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 площею 0,03 га використовується для експлуатації та обслуговування автомийки, співвласниками якої є відповідачі по справі.

Вказана земельна ділянка належить до комунальної власності міста та Київською міською радою не приймалось рішень щодо передачі спірної земельної ділянки у власність чи користування відповідачам по справі.

Зазначених обставин відповідачі також не заперечували, тому висновок суду першої інстанції щодо не доведення позивачем порушення його права користування земельною ділянкою з боку відповідачів - є безпідставними.

У частині першій статті 143 Конституції України передбачено, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності

З огляду на частину п`яту статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі вирішувати питання їхнього відчуження.

Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом (частина восьмастатті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Отже, виключні правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами комунальної власності належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Київська міська рада, яка, маючи делеговані повноваження щодо здійснення права власності від імені територіальної громади м. Києва, повинна діяти виключно у спосіб тау межах повноважень, передбачених законом.

Згідно з положеннями частини 1 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Київська міська рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Таким чином, єдиною підставою набуття права власності чи права користування земельними ділянками комунальної власності в м. Києві для громадян чи юридичних осіб є відповідне рішення Київської міської ради.

Матеріалами справи підтверджено та не заперечувалось відповідачами, що Київська міська рада, як єдиний розпорядник земель комунальної власності м. Києва, будь-яких рішень щодо передачі спірної земельної ділянки у власність чи користування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не приймала, документи, що підтверджують таке право користування - відсутні.

З огляду на вказане, обґрунтованими є доводи позивача щодо самовільного зайняття відповідачами земельної ділянки, яка належить територіальній громаді міста.

Відповідно до вимог частин 2,3 статті 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, в тому числі, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

В той же час, з поданих відповідачами до суду першої інстанції документів вбачається, що нежиле приміщення - мийка автотранспорту, яке розташоване на спірній земельній ділянці, належить відповідачам на праві спільної часткової власності на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 26 березня 2013 року.(а.с. 50-53)

Зазначене також підтверджують витяги з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26.03.2013 року № 1641657 та № 1641348. (а.с. 54-55)

Станом на час розгляду справи право власності відповідачів на об`єкт нерухомого майна не скасовано, позовів про визнання договору купівлі-продажу недійсним - не подавалось.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості вимог Київської міської ради про зобов`язання відповідачів звільнити самовільно зайняту земельну ділянку та повернення її позивачу шляхом приведення у придатний до використання стан, колегія суддів апеляційного суду зважає на те, що задоволення вимог позивача у такий спосіб може становити втручання у мирне володіння добросовісним набувачем цим майном.

Положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі Iцієї Конвенції.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм та не суперечити принципам верховенства права.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу держави у право на мирне володіння майном, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення ЄСПЛ від 23 листопада 2000 року у справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»).

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності», як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, ЄСПЛ визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Таким чином, Конвенція гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за яких майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачі придбали приміщення мийки автотранспорту в 2013 році у ТОВ «ТИСА-2005», яке, в свою чергу, набуло право власності на зазначене нерухоме майно на підставі рішення Господарського суду м. Києва від 20.01.2011 року, ухвали Господарського суду м. Києва від 28.09.2011 року.

Право власності ТОВ «ТИСА-2005» на вказане нерухоме майно було зареєстровано 11.04.2011 року відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 29620881, виданого КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна».

Тобто, відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_5 набули у власність приміщення мийки автотранспорту як другий власник, зареєструвавши своє право власності у передбачений законом спосіб, відкрито та безперешкодно здійснювали експлуатацію та обслуговування автомийки впродовж п`яти років (до подання КМР даного позову до суду).

В ході розгляду справи судом апеляційної інстанції встановлено, що у 2018 році відповідачами до Київської міської ради подано клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для експлуатації та обслуговування нежитлового приміщення - мийки автотранспорту на АДРЕСА_1 .

Станом на 15.11.2018 року Київською міською радою зазначене клопотання не розглянуто та не прийнято відповідного рішення. (а.с. 60)

Представником позивача в ході розгляду справи у суді апеляційної інстанції не було наведено жодного доводу на підтвердження наявності суспільного інтересу, з метою реалізації якого позивач звернувся до суду з даним позовом.

Натомість, на думку колегії суддів, баланс інтересів громади міста та власників нерухомого майна може бути дотримано при забезпеченні належного оформлення права користування відповідачами спірною земельною ділянкою, укладення відповідних договорів та нарахування орендної плати, що призведе до позитивних наслідків, більш важливих, ніж забезпечення права позивача на звільнення земельної ділянки.

Зобов`язання відповідачів звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом приведення її у придатний для використання стан становитиме непропорційне втручання у право на мирне володіння майном, що є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Конструкція, за якою добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар.

До аналогічних висновків щодо застосування права у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 06 листопада 2019 року у справі № 522/14454/15-ц (провадження № 61-30882св18), а також у постанові від 22 січня 2020 року у справі № 520/7397/15-ц (провадження №61-6759ск18).

З огляду на вказане, позовні вимоги Київської міської ради щодо звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом приведення її у придатний для використання стан не можуть бути задоволені, оскільки це призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Відповідно до положень статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з частиною 1 та частиною 4 статті 376 ПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.;

Встановивши, що суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні заявленого позову, однак дійшов неправильних висновків щодо підстав такої відмови, апеляційний суд вважає правильним задовольнити апеляційну скаргу частково, змінити рішення суду першої інстанції в частині мотивування підстав для відмови в задоволенні позовних вимог, виклавши такі підстави у мотивувальній частині постанови.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Київської міської ради - задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2019 року- змінити в частині мотивування підстав для відмови у задоволенні позову.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 02 березня 2020 року.

Суддя - доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Голуб С.А.

Ігнатченко Н.В.