ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4708/20 Справа № 205/2766/19 Суддя у 1-й інстанції - Приходченко О. С. Суддя у 2-й інстанції - Варенко О. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Варенко О.П.,

суддів Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на заочне рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 22 листопада 2019 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Топ Кредит» про визнання кредитного договору недійсним,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2019 року позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом до відповідача, посилаючись на те, що у лютому 2019 року їй на телефон почали надходити дзвінки від працівників Товариства з обмеженою відповідальністю «Топ Кредит», з яких було повідомлено про укладення нею договору № 269553 про надання коштів у позику від ТОВ «Топ Кредит».

Договір було укладено у формі заявки-приєднання до примірного договору надання коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту, копію якої нею було отримано наприкінці лютого 2019 року.

Відповідно до умов договору, сума кредиту становить 6 000,00 грн строком з 21 січня 2019 року з кінцевою датою повернення 07 лютого 2019 року.

Відповідно до умов договору розмір процентів за користування позикою становить 1,90 % за кожен день користування, що складає 693,5% річних. Загальний розмір (сукупна вартість) кредиту складає 8 052,00 грн.

Кредитний договір вона не підписувала, сторони не погодили істотні умови, а сам договір містить умови, які є несправедливими в цілому, суперечать принципам сумлінності, що мають наслідком істотний дисбаланс договірних відносин та погіршення становища споживача.

На підставі викладеного, просила визнати договір, укладений у формі заявки-приєднання № 269553 від 21 січня 2019 року між ТОВ «Топ Кредит» і ОСОБА_1 недійсним в цілому та застосувати наслідки недійсності правочину.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 22 листопада 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, позивач звернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про укладення між сторонами спірного договору, оскільки вона такий не підписувала, кредитних грошових коштів у розмірі 6 000,00 грн не отримувала, істотні умови договору з відповідачем не погоджувала.

Відповідач правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористався.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно з ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 21 січня 2019 року між ТОВ «Топ Кредит» і ОСОБА_1 було укладено договір № 269553 про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту (а.с.7-8).

Договір було укладено у формі заявки-приєднання в електронному вигляді шляхом реєстрації відповідача на інтернет-сайті https://topcredit.org.ua, з виконанням певних дій, що свідчать про укладення договору.?

Згідно п. 4 Договору № 269553, сума кредиту (загальний розмір наданого кредиту) становить 6 000,00 грн; кредит надано на строк з 21 січня 2019 року по 07 лютого 2019 року.

Відповідно до п. 4.3.1 Договору, проценти за користування кредитом нараховуються на суму кредиту та встановлюються у розмірі 1,90 %, що на рік становить 693,5 %.

Пунктом 4.4 Договору встановлено, що загальний розмір (сукупна вартість) кредиту становить 8 052,00 грн.

Разом з тим, п. 4.6 Договору визначено графік платежів, де сума кредиту становить 6 000,00 грн, а нараховані проценти становлять 2 052,00 грн, загальна сума до сплати складає 8 052,00 грн.

08 лютого 2019 року з метою оплати боргу за кредитним договором № 269553 позивачем було сплачено ТОВ «Топ Кредит» 1 938,00 грн, 15 лютого 2019 року 798,00 грн, а 25 лютого 2019 року - 1 140,00 грн (а.с. 28-30).

Матеріали справи не містять доказів про порушення відповідачем прав та законних інтересів позивача, або ж вчинення недобросовісних дій, які погіршують становище останньої.

Відсутні докази того, що ТОВ «Топ Кредит» включив до кредитного договору несправедливі умови, ввів в оману позичальника або докази того, що сторони не досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно матеріалам справи, кредитний договір, копію якого було надано позивачем до позовної заяви, містить усі істотні умови договору, строк дії договору, розмір наданого кредиту, розмір процентів, що підлягають сплаті за користування кредитними коштами, як у процентах так і у грошовому виразі, сукупну вартість кредиту.

Таким чином, ОСОБА_1 при укладенні спірного кредитного договору діяла свідомо, вільно, враховуючи власні інтереси, прийняла рішення про вибір кредитної установи та вступила з нею в договірні відносини, визначивши при цьому характер правочинів і умови.

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції, керуючись положенням ст.ст.203, 215, 525, 526, 626-629, 638, 1048, 1054 ЦК України, ст.ст. 12,13 Закону України «Про споживче кредитування», ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про укладення між сторонами спірного договору, оскільки вона такий не підписувала, кредитних грошових коштів у розмірі 6 000,00 грн не отримувала, істотні умови договору не погоджувала, не можуть бути прийняті судом до уваги, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Відповідно до ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.

Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ст.12 Закону).

Згідно заявки-приєднання № 269553 до примірного договору про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, підписаної 21.01.2019 року між ТОВ «ТОП КРЕДИТ» та ОСОБА_1 , остання отримала кредит у розмірі 6 000,00 грн, зі сплатою відсотків у розмірі 1,90%, що на рік становить 693,5%, з кінцевим терміном повернення 07.02.2019 року.

Пунктом 4.6 Договору визначено графік платежів, де сума кредиту становить 6 000,00 грн, а нараховані проценти становлять 2 052,00 грн, загальна сума до сплати складає 8 052,00 грн.

З матеріалів справи вбачається, що 08 лютого 2019 року з метою оплати боргу за кредитним договором № 269553 позивачем було сплачено ТОВ «Топ Кредит» 1 938,00 грн, 15 лютого 2019 року 798,00 грн, а 25 лютого 2019 року - 1 140,00 грн.

Зазначені докази проведених розрахунків долучені позивачем до кредитного договору, що дає підстави для висновку про добровільне часткове виконання позивачем умов кредитного договору № 269553, про наявність зобов`язань за яким реально усвідомлювалося позивачем.

З огляду на зазначене, посилання ОСОБА_1 про непідписання нею кредитного договору та, відповідно, неотримання за ним кредитних коштів є безпідставним та таким що суперечить обставинам справи.

Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Таким чином, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження обставин, на які вона посилається в обґрунтування своїх позовних вимог.

Згідно з вимогами ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Інші доводи в апеляційній скарзі позивача про те, що рішення суду першої інстанції є безпідставним та незаконним, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів по справі і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Згідно до ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення колегією суддів не встановлено, тому рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 22 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів згідно ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий О.П.Варенко

Судді: В.С.Городнича

О.В.Лаченкова