КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2020 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Крижанівська Г.В.,

секретар Ющенко Я.М.,

за участю:

представника позивача Тарана В.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 червня 2017 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2016 року ПАТ «Універсал Банк» звернулося до суду з позовом, в якому просило стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 25 200 доларів США заборгованості за кредитним договором № 057-2008-490 від 29.02.2008, а саме 10 636,24 доларів США простроченої заборгованості за тілом кредиту, 14 563,76 доларів США частини достроково стягнутого тіла кредиту.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що 29.02.2008 банк та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 057-2008-490, згідно умов якого ОСОБА_1 отримав у ВАТ «Універсал Банк» кредит в сумі 45 000 доларів США строком користування до 10.02.2023 зі сплатою 13,45 % річних.

22.06.2009 рішенням загальних зборів акціонерів ВАТ «Універсал Банк» перейменовано в ПАТ «Універсал Банк».

Для забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором, 04.07.2011 між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 057-2008-490-Р, а також між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_3 укладено договір поруки № 057-2008-490-Р/1.

ПАТ «Універсал Банк» виконало свої зобов`язання у повному обсязі, а саме надало позичальнику кредитні кошти шляхом банківського переказу на його рахунок. ОСОБА_1 не виконує взяті на себе зобов`язання по поверненню грошових коштів, внаслідок чого утворилася заборгованість.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16.06.2017 у задоволенні позову відмовлено (а.с.122-124).

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 12.10.2017 апеляційну скаргу ПАТ «Універсал Банк» задоволено частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16.06.2017 скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «Універсал Банк» 20 035,77 доларів США заборгованості за кредитним договором № 057-2008-490 від 29.02.2008, з яких 5 472,01 доларів США простроченої заборгованості за тілом кредиту та 14 563,76 доларів США частини достроково стягнутого тіла кредиту.

У стягненні з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «Універсал Банк» 5 164,23 доларів США простроченої заборгованості за тілом кредиту відмовлено (а.с.181-186).

Постановою Верховного Суду від 11.12.2019 касаційну скаргу адвоката Сінкевича О.Г., який діє в інтересах ОСОБА_3 , задоволено частково.

Рішення Апеляційного суду Київської області від 12.10.2017 в частині позовних вимог про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Універсал Банк» 5 472,01 доларів США простроченої заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором від 29.02.2008 № 057-2008-490 скасовано, а справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішення Апеляційного суду Київської області від 12.10.2017 в частині позовних вимог про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Універсал Банк» 14 563,76 доларів США частини достроково стягнутого тіла кредиту за кредитним договором від 29.02.2008 № 057-2008-490, залишено без змін (а.с.232-236).

15.01.2020 справа надійшла до Київського апеляційного суду.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 17.01.2020 цивільну справу за позовом ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою ПАТ «Універсал Банк» на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16.06.2017, в частині позовних вимог про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Універсал Банк» 5 472,01 доларів США простроченої заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором від 29.02.2008 № 057-2008-490, призначено до розгляду (а.с.240,241).

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. Вважає безпідставним висновок суду першої інстанції про те, що оскільки предмет, підстави та доводи, якими позивач обґрунтовує свій позов, співпадають із заявленими ним раніше і є рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15.12.2013, яке вступило в законну силу, яким відмовлено ПАТ «Універсал Банк» у задоволенні позовних вимог, то підстави для задоволення позову відсутні. При цьому, також вважає, що у боржника і поручителів є солідарний обов`язок з повернення сум заборгованості.

У судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просив її задовольнити.

Відповідачі повторно не з`явилися в судове засідання, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином у встановленому законом порядку. Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про причини неявки суд не повідомили. Від відповідача ОСОБА_1 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на строк не раніше 15.04.2020 у зв`язку з хворобою його представника ОСОБА_4 .

Однак, суд апеляційної інстанції, з огляду на те, що Верховним Судом справу передано на новий апеляційний розгляд лише в частині позовних вимог про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Універсал Банк» 5 472,01 доларів США простроченої заборгованості по тілу кредиту, визнав за можливе розглянути справу за відсутності відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , оскільки відносно них рішення суду не переглядається, а також за відсутності відповідача ОСОБА_3 , оскільки його неявка, враховуючи належне повідомлення про розгляд справи, не перешкоджає апеляційному перегляду.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій, 29.02.2008 між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 057-2008-490, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 45 000 доларів США, зі сплатою 13,45% річних на строк до 10.02.2023.

Того ж дня у забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором між ПАТ «Універсал Банк», ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладені договори поруки.

10.06.2011 ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 уклали додаткову угоду до кредитного договору № 057-2008-490 від 29.02.2008, відповідно до якої сторони змінили розмір процентів за користування кредитом: у період з 10.06.2011 по 03.07.2011 нараховувалися 6,53 % річних, а з 04.07.2011 по 09.06.2012 нараховувалися 14,95 % річних за користування кредитними коштами.

04.07.2011 між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду до кредитного договору № 057-2008-490 від 29.02.2008, згідно з якою сторони виклали текст договору у новій редакції та встановили новий графік платежів.

Згідно з пунктом 2.2 додаткової угоди сторони підтвердили, що станом на дату укладення цієї додаткової угоди заборгованість позичальника за договором становить 40 954,99 доларів США.

Відповідно до пункту 4 додаткової угоди сторони погодили, що станом на дату укладення даної додаткової угоди до кредитного договору загальна прострочена основна сума кредиту, яку позичальник зобов`язується сплатити в період з 10.07.2012 по 10.07.2017, становить 2 956,02 доларів США, загальна сума всіх прострочених процентів за користування кредитом, яку позичальник зобов`язується сплатити в період 10.07.2012 по 10.06.2017, становить 15 957 доларів США.

04.07.2011 для забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором між ПАТ «Універсал Банк» ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладені договори поруки № 057-2008-490-Р та № 057-2008-490-Р/1 відповідно, за умовами яких поручителі зобов`язалися відповідати перед банком за виконання ОСОБА_1 усіх його зобов`язань перед кредитором, що виникли з кредитного договору та додаткових угод до нього.

Відповідач ОСОБА_1 належним чином не виконав зобов`язання за кредитним договором, внаслідок чого станом на 21.07.2016 утворилась заборгованість у розмірі 86 913,75 доларів США, з яких 10 636,24 доларів США простроченої заборгованості по тілу кредиту, 32 798,65 доларів США суми дострокового стягнення тіла кредиту, 40 136,72 доларів США заборгованості за відсотками, 3 342,14 доларів США заборгованості за підвищеними відсотками.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції виключно в частині позовних вимог про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Універсал Банк» 5 472,01 доларів США простроченої заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором від 29 лютого 2008 року № 057-2008-490, слід вказати наступне.

ОСОБА_3 є поручителем згідно договору № 057-2008-490-Р/1 від 04.07.2011, яким визначено, що порука припиняється із припиненням всіх зобов`язань боржника за основним договором, що забезпечується такою порукою.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Частиною першою статті 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

З огляду на положення другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід зробити висновок про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). Пред`явлення кредитором вимоги до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку виконання частини основного зобов`язання, визначеної періодичним платежем, є підставою для відмови у задоволенні такої вимоги через припинення поруки за відповідною частиною основного зобов`язання

Такі висновки зробила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 13.06.2018 у справі № 408/8040/12, від 19.06.2019 у справі № 523/8249/14 та від 03.07.2019 у справі № 1519/2-3165/11.

З матеріалів справи вбачається, що кредитним договором було встановлено повернення кредиту щомісячними платежами згідно графіку, який є невід`ємною частиною кредитного договору.

З наданого банком розрахунку заборгованості вбачається, що ОСОБА_1 здійснив останні платежі 10.07.2013 в сумі 117,70 доларів США на погашення кредиту та 10.08.2013 в сумі 24 долари США на погашення відсотків по кредиту.

Відтак, з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням, а саме з 10.09.2013 розпочав перебіг шестимісячний строк, визначений ст. 559 ЦК України (у чинній на той час редакції), пред`явлення вимоги до поручителя.

Позивач звернувся до суду даним позовом 29.12.2016.

Регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв`язку із закінченням строку її чинності, ч. 4 ст. 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги), якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні ч. 4 ст. 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Отже, виходячи з положень другого речення ч. 4 ст. 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Крім того, слід зазначити, що як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 24 постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 за № 5, сама по собі умова договору по дію поруки до повного виконання поручителем взятих на себе зобов`язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам ст. 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Тобто, оскільки умови договору поруки про його дію до повного погашення заборгованості не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки у розумінні ст. 251 ЦК України, в даному випадку підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин.

При цьому, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими доводи банку про необхідність застосування до даних правовідносин ч. 4 ст. 559 ЦК України, в редакції, яка була прийнята згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» від 03.07.2018 і який був введений в дію з 04.02.2019 у зв`язку з продовженням існуванням правовідносин після введення в дію цього Закону.

Так, дійсно означеним Законом ч. 4 ст. 559 ЦК України викладено у новій редакції: «Порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється у разі виконання основного зобов`язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя. Якщо строк (термін) виконання основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня укладення договору поруки не пред`явить позову до поручителя. Для зобов`язань, виконання яких здійснюється частинами, строк поруки обчислюється окремо за кожною частиною зобов`язання, починаючи з дня закінчення строку або настання терміну виконання відповідної частини такого зобов`язання.

Така редакція указаної правової норми набула чинності з 04.02.2019.

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» від 03.07.2018 передбачено, що цей Закон застосовується до відносин, що виникли після введення його в дію, а також до відносин, що виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення його в дію.

Правовідносини поруки між банком і поручителем ОСОБА_3 виникли з моменту укладення договору поруки і припинилися через шість місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (10.09.2013), а відтак відсутні підстави для висновку про продовження існування між сторонами правовідносин поруки після введенні в дію нової редакції ч. 4 ст. 559 ЦК України та, як наслідок, й відсутні підстави для застосування трирічного строку пред`явлення вимоги до поручителя.

При цьому, слід наголосити, що й визначений новою редакцією означеної норми права трирічний строк пред`явлення позову до поручителя сплив, оскільки з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням та до дня пред`явлення даного позову до поручителя минуло більше трьох років, а отже твердження скаржника і в цій частині є безпідставними.

На вищеозначене суд першої інстанції уваги не звернув, внаслідок чого відмовив у задоволенні позову з неналежних підстав, що також було встановлено рішенням Апеляційного суду Київської області від 12.10.2017, яке в цій частині не оскаржено, а було скасовано Верховним Судом лише в частині вимог про стягнення з ОСОБА_3 простроченої заборгованості по тілу кредиту.

Пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частини 1, 2 статті 376 ЦПК України).

Таким чином, у зв`язку неправильним застосуванням норм матеріального права, ухвалене судом рішення в частині вирішення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Універсал Банк» 5 472,01 доларів США простроченої заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором, підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні указаної позовної вимоги, з інших правових підстав.

Оскільки суд апеляційної інстанції хоч і дійшов висновку скасування рішення суду в частині позовних вимог, що були предметом апеляційного перегляду, проте відмовив у їх задоволенні з інших правових підстав, понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» - задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 червня 2017 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Універсал Банк» 5 472,01 доларів США простроченої заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором від 29 лютого 2008 року № 057-2008-490 - скасувати.

У цій частині ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_3 про стягнення 5 472,01 доларів США простроченої заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором від 29 лютого 2008 року № 057-2008-490 - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного суду.

Повний текст постанови складений 02 березня 2020 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

Г.В. Крижанівська