Ухвала

24 лютого 2020 року

м. Київ

справа № 310/2647/17-ц

провадження № 61-7734св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватний нотаріус Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Романченко Віталій Володимирович,

третя особа - Бердянська міська державна нотаріальна контора,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на постанову Запорізького апеляційного суду від 05 березня 2019 року у складі колегії суддів: Крилової О. В., Кухаря С. В., Полякова О. З.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Романченка В. В., третя особа - Бердянська міська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним договору купівлі-продажу домоволодіння, скасування державної реєстрації права власності, витребування майна, встановлення факту постійного проживання та визнання права власності на домоволодіння.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що домоволодіння АДРЕСА_1 , раніше належало на праві приватної власності ОСОБА_5 , який помер у м. Бердянську ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після його смерті спадщину за законом прийняли діти: вона та син померлого, її рідний брат - ОСОБА_6 . Свідоцтво про праву на спадщину вони отримали 13 лютого 1987 року, згідно з яким кожен отримав право власності на 1/2 частини вказаного домоволодіння та здійснив реєстрацію права власності на нерухоме майно в комунальному підприємстві з технічної інвентаризації м. Бердянська. На час отримання свідоцтва про право на спадщину вона мала прізвище « ОСОБА_1 », а 29 червня 1988 року вона зареєструвала шлюб із ОСОБА_8 і прізвище « ОСОБА_1 » змінила на « ОСОБА_1 ». Оскільки її сім`я проживала в маленькій однокімнатній квартирі на АДРЕСА_2 , вони з братом у 2000 році прийняли рішення постійно проживати у спадковому будинку на АДРЕСА_1 . Брат із народження проживав і був зареєстрований у батьківському будинку, а вона з моменту смерті батька, почала постійно проживати з братом на АДРЕСА_1 , але зареєстрованою залишалася у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер у м. Бердянську, та на час смерті він не перебував у шлюбі, але мав повнолітніх дітей, які на той час проживали у Російській Федерації, але ні місце їхнього проживання, ні місце реєстрації їй не відоме, як на час смерті ОСОБА_6 , так і до цього часу. До нотаріуса із заявою про прийняття спадщини вона не зверталася, оскільки, брат мав спадкоємців першої черги. Після смерті ОСОБА_6 ніхто зі спадкоємців першої черги не звернувся із заявою про прийняття спадщини, чи відмову від неї і ніхто навіть не цікавився спадщиною померлого ОСОБА_6 . Вона, як рідна сестра померлого, як особа, яка постійно проживала зі спадкодавцем за однією адресою на день його смерті є такою, що спадщину прийняла і претендує на спадщину за законом після смерті брата. ОСОБА_6 заповіту не залишив. Спадковим майном ОСОБА_6 є 1/2 частини домоволодіння АДРЕСА_1 . Інше спадкове майно відсутнє. Із поважних сімейних обставин вона вимушена була на тривалий час виїхати на тимчасове проживання і на роботу до Російської Федерації, попросивши сусідів приглянути за будинком. Приїжджаючи додому, позивачем здійснювалися ремонтні роботи та благоустрій вказаного будинку. На початку січня 2014 року їй стало відомо від сусідів, що в належний їй житловий будинок вселилася сім`я та проживає в ньому, але ні вона, ні ОСОБА_6 за своє життя нікому його не продавали, не дарували і жодним іншим способом його не відчужували. Зі слів осіб, які вселилися у будинок, вони його придбали у січні 2014 року у продавця ОСОБА_3 , жителя м. Дніпра, якого знайшли за оголошенням у газеті, а договір купівлі-продажу оформляли у приватного нотаріуса Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Романченка В. В., але копію договору купівлі-продажу їй не показали та не надали для ознайомлення. Адресу проживання та реєстрації ОСОБА_3 не повідомили, як і умов укладеної угоди. ОСОБА_3 отримав у власність належний позивачу житловий будинок на підставі рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 квітня 2010 року у справі № 2-782/10 та визнав за собою право власності на їхній житловий будинок. Голова Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська на запит повідомив, що за 2010 рік цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_10 , ОСОБА_6 відсутня, а надати копію рішення від 27 квітня 2010 року суд не може, так як це є справа за позовом ПП «Реарді» про визнання договору недійсним в якій ОСОБА_1 і ОСОБА_11 не є сторонами у справі. 15 липня 2014 року вона звернулася із заявою до керівництва Бердянського МВ УМВС України в Запорізькій області про вчинення злочинних дій ОСОБА_3 щодо заволодіння домоволодінням АДРЕСА_1 , для подальшого визнання недійсним договору купівлі-продажу, у зв`язку з чим відкрита кримінальна справа.

Під час досудового розслідування встановлено адресу місця проживання та реєстрації ОСОБА_3 , встановлено, що договір купівлі-продажу вчинено у м. Бердянську 24 січня 2014 року, встановлено прізвище, ім`я та по батькові покупця домоволодіння - ОСОБА_2 , встановлено, що правовою підставою набуття ОСОБА_3 права власності на домоволодіння стало рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 квітня 2010 року, справа № 2-782/10, державна реєстрація права власності ОСОБА_3 внесена до Державного реєстру прав на нерухоме майно 15 січня 2014 року. Крім того, після нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу домоволодіння, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Романченком В. В. здійснена державна реєстрація права власності ОСОБА_2 на нерухоме майно. Всі дії, вчинені ОСОБА_3 при отриманні права власності на домоволодіння є незаконними, оскільки рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 квітня 2010 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_12 не існує в Бабушкінському районному суді м. Дніпропетровська, тому надане ОСОБА_3 рішення суду є нікчемним, а укладений договір купівлі-продажу не відповідає вимогам закону та є недійсним. Оскільки у ОСОБА_3 були відсутні правові підстави набуття права власності на домоволодіння, тобто, він не був його власником, то вважається особою, яка не мала права здійснювати відчуження нерухомості. Але ОСОБА_3 , шахрайськими діями з метою незаконного отримання матеріальної вигоди, шляхом обману покупця ОСОБА_2 про те, що він є власником домоволодіння та при неуважності приватного нотаріуса Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Романченко В. В., продав домоволодіння АДРЕСА_1 , покупцю ОСОБА_2 за 72 000,00 грн. Оскільки відсутнє рішення суду, яке стало підставою для державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на вказане домоволодіння, то підлягає скасуванню і запис про право власності від 15 січня 2014 року № 4271969.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 , з урахуванням уточнених вимог,просила визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 від 24 січня 2014 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Романченком В. В. за реєстровим № 166; скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_2 в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 24 січня 2014 року, реєстраційний номер нерухомого майна 04, номер запису про реєстрацію права власності 16692928, витребувати від ОСОБА_2 на її користь домоволодіння, встановивши факт її постійного проживання з ОСОБА_12 на день його смерті з 2000 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 та факт прийняття спадщини, визнавши за нею право власності на все домоволодіння АДРЕСА_1 , із них на 1/2 частини як за спадкоємицею другої черги після смерті ОСОБА_12 , померлого у м. Бердянську ІНФОРМАЦІЯ_2 , a на 1/2 частини у порядку застосування наслідків недійсного правочину та нікчемного рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 квітня 2010 року, який складається із житлового будинку «А», прибудови «а», ґанку до «а», козирка до «а», сараю «Б», підвалу «Б», вбиральні «Е», басейну «Ж», воріт № 1, паркану № 2, паркану № 3, замощення № 1.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 29 листопада 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , від 24 січня 2014 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Романченком В. В. за реєстровим № 166. Скасовано реєстрацію права власності ОСОБА_2 в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 24 січня 2014 року, реєстраційний номер нерухомого майна 04, номер запису про реєстрацію права власності 16692928. У задоволенні іншої частини позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не пропущений строк позовної давності, передбачений статтею 257 ЦК України для звернення особи до суду за захистом своїх прав, оскільки позивач звернулася до суду 11 травня 2017 року, на початку січня 2014 року ОСОБА_13 тільки дізналася, що в будинок, який належить їй та її покійному брату вселилися якісь сторонні особи. Про особу, яка безпосередньо порушила її права, їй достеменно стало відомо після отримання офіційних відповідей із Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 травня 2014 року та від 29 травня 2014 року, що рішення суду на підставі якого укладена угода не ухвалювалось судом, тобто, позивач звернулася до суду в межах трирічного строку, передбаченого статтею 257 ЦК України - 11 травня 2017 року. Згідно з відповіддю від 29 травня 2014 року за № 3882/14 за підписом голови Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська зазначено, відповідно до реєстраційних даних за 2010 рік, цивільна справа за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_14 , ОСОБА_6 відсутня. Під цим номером зареєстрована зовсім інша цивільна справа за позовом ОСОБА_15 до ПП «Реарді». Крім того, в рішенні Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 квітня 2010 року зазначено, що ОСОБА_6 в судовому засіданні позов визнав, чого взагалі не могло бути, оскільки ОСОБА_16 помер ще в 2004 році.ОСОБА_1 має право витребувати у ОСОБА_2 1/2 частини житлового будинку на підставі частини першої статті 388 ЦК України, але, оскільки, житловий будинок є цілим домоволодінням, частки співвласників не виділялися в натурі, тому витребувати 1/2 частини домоволодіння є неможливим. Не надано позивачем переконливих доказів в обґрунтування позовних вимог про встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_6 на день його смерті з 2000 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 та встановлення факту прийняття нею спадщини після смерті її брата.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 05 березня 2019 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із того, що положення про позовну давність до заявлених позовних вимог про витребування майна не застосовуються. Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 05 жовтня 2016 року у справі № 916/2129/15. Натомість, заявивши позов про визнання недійсним договору купівлі-продажу, стороною якого вона не була, позивач не зазначає яким способом вона захистила своє право власності. Конкуренцією суб`єктивних цивільних прав (прав вимоги до порушника), що існують в рамках захисних цивільних правовідносин (складають зміст захисних зобов`язань) і реалізуються в судовому порядку, є сукупність вимог, у результаті яких відбувається застосування відповідного способу захисту права чи інтересу. Для захисту своїх майнових інтересів власник або суб`єкт іншого речового права може використовувати вимоги про визнання недійсною угоди з відчуження належної йому речі (якщо мова йде про оспорюваний правочин) або про застосування наслідків недійсності правочину (якщо мова йде про вчинення нікчемного правочину). В обох випадках загальним наслідком вчинення недійсної угоди стане реституція, яка полягає, зокрема у поверненні конкретної речі (предмета угоди) первинному власнику. Тож, якщо спір стосується правочину, укладеного самим власником, то його відносини з контрагентом мають договірний (зобов`язальний) характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Але якщо контрагент власника за недійсним правочином здійснив потім відчуження отриманої речі третій особі, то у відносинах з таким новим набувачем колишній власник може використовувати тільки речово-правові способи захисту, бо вони не перебували у договірних (зобов`язальних) відносинах один з одним, адже визнання недійсним договору, здійснене судом першої інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, призвело до того, що право власності на спірну будівлю відновлено не за позивачем, а за сторонньою особою - ОСОБА_3 , який за замістом позовних вимог шахрайським способом на підставі сфальсифікованого судового рішення заволодів її майном. Застосування реституції до правочину відчуження майна іншим особам може позбавити добросовісного набувача гарантій дотримання його прав, закріплених у статті 388 ЦК України. У справі, рішення якої є предметом перегляду, позивач заявляє зобов`язальну по суті вимогу (про реституцію речі) на підставі визнання недійсною угоди, укладеної без його волевиявлення з третіми особами, тоді як у цих цілях позивачеві надано право на віндикаційний (речово-правовий) позов.

Суд першої інстанції не врахував, що скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 , поновить реєстрацію права власності на ОСОБА_3 , який як зазначає позивач, не є і ніколи не був власником спірного майна. ОСОБА_1 є власником 1/2 частини будинку, власником іншої 1/2 частини був її рідний брат - ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Встановлено, що після його смерті спадкова справа не заводилася, із заявами про прийняття спадщини ніхто не звертався. Позивач, заявляючи одночасно два конкуруючі позови, просила витребувати у ОСОБА_2 будинок, але їй належить лише 1/2 частини. Суд першої інстанції врахував цю обставину та зазначив про те, що оскільки, житловий будинок є цілим домоволодінням, частки співвласників не виділялися в натурі, тому витребувати частину домоволодіння на теперішній час є неможливим, тому в задоволенні позову в цій частині, суд першої інстанції відмовив.Позивач не позбавлена права на пред`явлення відповідного позову про витребування майна від добросовісного набувача в порядку статті 388 ЦК України після усунення перешкод, на які послався суд першої інстанції, з залученням до участі в справі належних сторін, у тому числі правонаступників ОСОБА_12 .

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У квітні 2019 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Запорізького апеляційного суду від 05 березня 2019 року, в якій просить скасувати судове рішення суду апеляційної інстанції в частині скасування рішення суду першої інстанції про визнання недійсним договору купівлі-продажу та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що у випадку відмови реєстратора скасувати право власності ОСОБА_3 на домоволодіння АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 мала намір подати позов у порядку адміністративного судочинства про визнання незаконною відмову в скасуванні та зобов`язання державного реєстратора скасувати право власності ОСОБА_3 на вказане домоволодіння. Таким чином, права власників були б повністю захищені і поновлений первісний правовий стан домоволодіння. При укладені договору купівлі-продажу порушені вимоги статті 321 ЦК України, так як сталося порушення прав власності ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , передаючи домоволодіння у власність ОСОБА_2 , протиправно позбавив ОСОБА_1 права власності. Судом апеляційної інстанції порушено принцип верховенства права, оскільки апеляційний суд відновив право власності ОСОБА_2 на домоволодіння, яка придбала житловий будинок за недійсним договором купівлі-продажу і позбавив власника на захист свого права приватної власності на житло. Заявляючи позов про визнання недійсним договору купівлі-продажу, позивач не заявляла вимог про застосування наслідків недійсності правочину, тобто, не просила повернути ОСОБА_3 право власності на домоволодіння.

У червні 2019 року ОСОБА_2 подала відзив на касаційну скаргу, у якому зазначено, що при визнанні договору купівлі-продажу недійсним, житловий будинок повертається у власність ОСОБА_3 , та не може повернутися у власність ОСОБА_1 . Позивач не була стороною оспорюваного правочину, а отже, вона неправильно обрала спосіб захисту своїх прав.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 26 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини п`ятої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції призначає справу до судового розгляду за відсутності підстав, встановлених частинами третьою, четвертою цієї статті. Справа призначається до судового розгляду, якщо хоча б один суддя із складу суду дійшов такого висновку. Про призначення справи до судового розгляду постановляється ухвала, яка підписується всім складом суду.

Виходячи з викладеного, зважаючи на те, що під час проведення попереднього розгляду справи не встановлено обставин, передбачених частинами третьою, четвертою статті 401 ЦПК України, суд вважає за необхідне призначити справу до судового розгляду.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Керуючись статтями 401, 402 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Романченка Віталія Володимировича, третя особа - Бердянська міська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним договору купівлі-продажу домоволодіння, скасування державної реєстрації права власності, витребування майна, встановлення факту постійного проживання та визнання права власності на домоволодіння, за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на постанову Запорізького апеляційного суду від 05 березня 2019 року призначити до судового розгляду на 18 березня 2020 року колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак
І. Ю. Гулейков Г. І. Усик