Дата документу 24.11.2020 Справа № 2-2358/11
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №2-2358/11 Головуючий у 1 інстанції: Добрєв М.В.
Провадження № 22-ц/807/2548/20 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«24» листопада 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Подліянової Г.С.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 червня 2020 року у справі за скаргою ОСОБА_2 на дії державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Накопія Софії Бежанівни, заінтересована особа: стягувач ОСОБА_1 ,

ВСТАНОВИВ:

В травні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Накопія С.Б, заінтересована особа: стягувач ОСОБА_1 .

В обґрунтування вимог зазначив, що на виконанні Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) перебуває виконавче провадження ВП №53684203 з примусового виконання виконавчого листа № 2-2358/11, виданого 26.07.2011 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя, про стягнення з нього на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини усіх доходів, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

30.05.2019 року державний виконавець склав розрахунок заборгованості по сплаті аліментів № 19613 від 04.06.2019 року за період з 29.04.2011 року по 31.05.2019 року включно. За підрахунком державного виконавця його заборгованість складає 60 697,94 грн.

27.09.2019 року державним виконавцем складено повторний розрахунок заборгованості по сплаті аліментів без номера від 31.08.2019 року за період з 29.04.2011 року по 31.08.2019 року на суму 66 061,14 грн.

На підставі даної довідки стягувач ОСОБА_1 подала позовну заяву до Ленінського районного суду м. Запоріжжя про стягнення заборгованості по аліментах та стягнення пені за несплату аліментів.

З розрахунком державного виконання не згоден:

- через неврахування сплачених платежів за останні три роки, оскільки за період з 01.10.2016 року по 30.04.2020 року він сплатив аліменти на загальну суму 35 733,00 грн.,

- не застосовано загальний та спеціальний строки позовної давності,

- розрахунок складено без додержання вимог резолютивної частини рішення суду від 26.07.2011 року (щодо стягнення аліментів у розмірі 1/4 частини усіх доходів, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку), а саме: щомісячне нарахування аліментів державним виконавцем повинно здійснюватись в розмірі 30 відсотків від прожитого мінімуму на дитину відповідного віку.

На підставі зазначеного просив визнати дії державного виконавця незаконними щодо розрахунків заборгованості по аліментам від 04.06.20219 року та від 31.08.2019 року та скасувати їх.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 червня 2020 року скаргу задоволено.

Визнано неправомірними та скасовано розрахунки заборгованості ОСОБА_2 зі сплати аліментів державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Накопія С.Б. від 04.06.2019 року та від 31.08.2019 року.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилалась на те, що виконавчий лист було пред`явлено до виконання ще 11.08.2011 року до здійснення першого утримання аліментів, виконавчий лист не повертався, безпідставним є посилання на стягнення аліментів за минулий час, судове рішення ґрунтується на припущеннях, підстави для визнання неправомірними та скасування розрахунків заборгованості зі сплати аліментів відсутні, просила скасувати ухвалу суду та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні скарги ОСОБА_2 .

ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що розрахунки підлягають скасуванню, оскільки не застосовано загальний та спеціальний строки позовної давності, розрахунок від 31 серпня 2019 року не відповідає рішенню суду від 26 липня 2011 року, не враховані сплачені платежі за останні три роки, до 31 вересня 2018 року не сплачував аліменти з поважних причин, з 01 жовтня 2018 року своєчасно сплачує аліменти, стягувач отримувала тимчасову державну допомогу дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів, не мають можливості утримувати дитину або місце проживання їх не відомо.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

За приписами п.2 ч. 1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч.ч.1,2,5 ст. 263 ЦПК України).

Ухвала суду першої інстанції вказаним вимогам не відповідає.

Задовольняючи скаргу на дії державного виконавця та скасовуючи розрахунки заборгованості ОСОБА_2 зі сплати аліментів державного виконавця від 04.06.2019 року та від 31.08.2019 року, суд першої інстанції виходив з того, що при складанні зазначених розрахунків державним виконавцем порушено вимоги ч.1 ст.194 Сімейного кодексу України щодо стягнення заборгованості за минулий час, але не більше ніж за три роки, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання.

З таким рішенням не погоджується колегія суддів.

Статтею 447 ЦПК України визначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно з ч.ч.2,3 ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Якщо оскаржуване рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову у задоволенні скарги.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Матеріалами справи підтверджується, що виконавчий лист № 2-2358/11, виданий 26.07.2011 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини усіх доходів, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття знаходився на виконанні на виконанні Ленінського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції з 11.08.2011 року (а.с.121-131).

Встановлено, що ОСОБА_2 звернувся до суду зі скаргою в порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця. З огляду на зміст скарги та заявлених вимог заявник не погоджується з діями державного виконавця щодо визначення розміру заборгованості по аліментам, а саме порядком нарахування аліментів.

За приписами статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" від 1999 року, який був чинним на день видачі судом виконавчого листа № 2-2358/11, передбачалося, що виконавчим провадженням є сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів, які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Умови і порядок примусового виконання судових рішень у разі їх невиконання у добровільному порядку встановлені Інструкцією про проведення виконавчих дій, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 15 грудня 1999 року № 74/5, яка була чинною на день видачі судом виконавчого листа № 2-2358/11 (далі - Інструкція).

Пред`явленням виконавчого документа до виконання є його подання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Згідно з пунктом 3 Інструкції виконавчий документ може пред`являтися до виконання стягувачем або його представником, прокурором у разі представництва інтересів громадянина або держави в суді, а також, у визначених цією Інструкцією випадках, може надходити на виконання із судів, що ухвалили судові рішення, та із відділів державної виконавчої служби чи інших органів (посадових осіб), яким згідно з законом надане право приймати рішення, що підлягають примусовому виконанню.

Вказаним пунктом передбачено, що державний виконавець відкриває виконавче провадження, зокрема, при надходженні із суду виконавчого листа у справі про стягнення аліментів.

Згідно з ч.1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» (в діючій редакції) виконавець зобов`язаний вживати передбачених Законом заходів щодо примусового виконання рішень неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Дійсно, ефективне і своєчасне виконання судових рішень неможливе без надання виконавцеві повноважень щодо застосування санкцій до боржників, які умисно не виконують судові рішення й законні вимоги виконавця.

Нормами ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» (в діючій редакції) визначено порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду, а саме, виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України.

За положеннями ч.ч. 3, 4, 8 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження», визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому СК України. Виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця. Спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Отже, державний виконавець наділений повноваженнями на обчислення розміру заборгованості зі сплати аліментів. В разі, якщо сторона виконавчого провадження фактично не погоджується з розміром заборгованості, визначеним державним виконавцем, між сторонами виконавчого провадження існує спір щодо розміру заборгованості, який вирішується в судовому порядку.

Згідно з ч.2 ст. 195 СК України заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

За приписами ст.194 СК України ( в редакції, яка діяла до 28 січня 2018 року), аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за три роки, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання. Якщо за виконавчим листом, пред`явленим до виконання, аліменти не стягувалися у зв`язку з розшуком платника аліментів або у зв`язку з його перебуванням за кордоном, вони мають бути сплачені за весь минулий час.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» від 3 липня 2018 року № 2475-VIII, який набрав чинності 28 серпня 2018 року, внесено зміни до ч. 1 ст.194 СК України, посилено відповідальність платника аліментів в частині їх стягнення за минулий час з трьох до десяти років.

30.05.2019 року державний виконавець Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області Накопія С.Б. склала розрахунок заборгованості ОСОБА_2 по сплаті аліментів за період з 29.04.2011 р. по 31.05.2019 р. включно. За розрахунком державного виконавця заборгованість ОСОБА_2 станом на 30.05.2019 року складає 60 697,94 грн.(а.с.25-26).

Зазначений розрахунок листом №10613 від 04.06.2019 року надісланий на адресу боржника ОСОБА_2 (а.с.21-26).

Крім того матеріали справи містять уточнений розрахунок заборгованості ОСОБА_2 по сплаті аліментів, складений державним виконавцем Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області Накопія С.Б. за період з 29.04.2011 р. по 30.08.2019 р. включно. За вказаним уточненим розрахунком заборгованість ОСОБА_2 станом на 31.08.2019 року складає 66 061,14 грн. (а.с.26-29).

Отже, з моменту складання уточненого розрахунку заборгованості ОСОБА_2 станом на 31.08.2019 року, розрахунок державного виконавця Накопія С.Б. від 04.06.2019 року втратив чинність.

Як вбачається зі змісту розрахунку державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області Бакшиєва В.О. від 10.06.2020 року, доданого до відзиву на скаргу на дії державного виконавця (а.с.48-49), ОСОБА_2 станом на 31.08.2019 року має заборгованість за аліментами в розмірі 68 381 грн. 54 коп., що на 2320 гривень 40 коп. більше, ніж заборгованість, визначена за цей же період державним виконавцем ОСОБА_4 - 66 061 грн. 14 коп. (а.с.26-29), дії якого оскаржує боржник.

Проте, оскільки розрахунок державного виконавця Бакшиєва В.О. від 10.06.2020 року не є предметом розгляду цієї справи, колегія суддів не вважає за доцільне враховувати саме цей розрахунок при перевірці доводів скаржника про неправомірність дій державного виконавця Накопія С.Б. щодо складання заборгованості за аліментами станом на 31.08.2019 року.

З відміток державного виконавця відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) на виконавчому листі № 2-2358/11, виданому Ленінським районним судом м. Запоріжжя 26.07.2011 року, який міститься у виконавчому провадження за №53684203, вбачається, що зазначений виконавчий документ знаходиться на примусовому виконанні у відділах державної виконавчої служби, починаючи з квітня 2011 року та стягувачу або до суду не повертався (а.с.159-232).

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, не з`ясував обставин, що мають значення для справи, не встановив, коли саме стягувач ОСОБА_1 пред`явила виконавчий лист до виконання, або зазначений виконавчий лист було направлено до відділу ДВС судом, який ухвалив рішення про стягнення аліментів, оскільки положеннями ч.1 ст.194 Сімейного кодексу України визначено, що аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більше ніж за три роки, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання.

Не заслуговують на увагу посилання ОСОБА_2 про порушення з боку державного виконавця відділу Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області Накопія С.Б. вимог частини першої статті 194 СК України під час складання довідки про заборгованістьОСОБА_2 по сплаті аліментів на користь ОСОБА_1 на утримання доньки ОСОБА_3 , 29.12.2010 року, з квітня 2011 року по серпень 2016 року, оскільки стаття 194 СК України передбачає обмеження строку щодо стягнення заборгованості по сплаті аліментів за минулий час, тоді як дії державного виконавця Накопія С.Б. полягають лише у визначенні такої заборгованості за весь час прострочення.

Саме до аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 27 березня 2020 року, ухваленої у цивільній справі 3766/9452/17.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 20 лютого 2019 року у справі 404/2514/16-ц, залишаючи без змін постанову апеляційного суду Кіровоградської області від 02 лютого 2017 року, якою скасовано рішення Кіровоградського районного суду м. Кіровограда від 27 жовтня 2016 року та відмовлено у позові про звільнення від заборгованості за аліментами за період з березня 2000 року по червень 2014 року у розмірі 52 520,28 гривень зазначив про таке.

Доводи заявника про те, що апеляційний суд при ухваленні рішення неправильно застосував положення статті 9 ЦК України щодо дії актів цивільного законодавства у часі і статей 194, 197 СК України, які звільняють його від відповідальності за несплату аліментів, що відбулася не з його вини, касаційний суд відхиляє.

Згідно з частиною першою статті 194 СК України у редакції Кодексу, чинній на час звернення до суду із цим позовом, аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за три роки, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання.

У цій справі апеляційний суд встановив, що виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_5 аліментів пред`явлений до виконання у червні 2000 року шляхом направлення до органів виконавчої служби безпосередньо судом, який ухвалив рішення. Заборгованість, від сплати якої позивач просить його звільнити, нарахована, починаючи з березня 2000 року, тобто у межах вказаного у статті 194 СК України трирічного строку.

Твердження заявника про те, що саме стягувач зобов`язаний вчиняти дії, спрямовані на забезпечення своєчасного виконання судового рішення, касаційний суд відхиляє.

Обов`язок щодо здійснення заходів, необхідних для своєчасного і у повному обсязі виконання рішення, Закон України "Про виконавче провадження" від 1999 року, чинний на час існування спірних правовідносин, покладав на державного виконавця.

Стягувач не зобов`язаний здійснювати контроль за примусовим виконанням ухваленого на його користь судового рішення. Звернення із скаргами на бездіяльність державних виконавців чи подання клопотань щодо вчинення певних виконавчих дій є правом, а не обов`язком стягувача.

Натомість боржник зобов`язаний утримуватися від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення, повинен сумлінно користуватися усіма наданими правами та сприяти своєчасному вчиненню виконавчих дій з метою забезпечення виконання судового рішення (стаття 12 Закону України "Про виконавче провадження" від 1999 року).

Заявник знав про ухвалення рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 17 березня 2000 року щодо стягнення з нього аліментів, що ним не заперечується, проте жодних дій щодо його виконання не вчиняв. Та обставина, що у виконавчому провадженні тривалий час, а саме з 2000 по 2014 рік, не вчинялися виконавчі дії, є правовою підставою для оскарження бездіяльності державних виконавців, проте не свідчить про будь-який умисел стягувача на приховання факту здійснення примусового виконання судового рішення.

З огляду на вказане, посилання заявника на те, що значний розмір заборгованості за аліментами зумовлений невчиненням стягувачем дій, спрямованих на забезпечення виконання судового рішення, є необґрунтованими.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України") Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Факт наявності заборгованостіОСОБА_2 зі сплати аліментів на утримання дитини, яка утворилась у період з квітня 2011 року по березень 2019 року, підтверджується змістом постанови Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 червня 2019 року про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.183-1 КпАП України, яка міститься в матеріалах виконавчого провадження №53684203 (а.с.173-175).

За вказаних обставин, висновок суду першої інстанції щодо неправомірності дій державного виконавця щодо нарахування заборгованості за аліментами за період з квітня 2011 року по серпень 2019 року є помилковим та таким, що не відповідає матеріалам страви та вимогам закону.

Твердження скарги ОСОБА_2 про неправомірність дій державного виконавця щодо незастосування при складанні розрахунків заборгованості по аліментах станом на 30.05.2019 року (а.с.22-25) та станом на 31.08.2019 року (а.с.26-29) спеціального строку позовної давності в один рік (пеня, неустойка) колегія суддів вважає безпідставними, оскільки зазначені розрахунки взагалі не містять відомостей щодо нарахування пені, неустойки.

Не заслуговують на увагу доводи скарги про неврахування державним виконавцем всіх сплачених боржником платежів у період з 01.10.2018 року по 30.04.2020 року.

По-перше, як вбачається зі змісту скарги ОСОБА_2 щодо неправомірності дій державного виконавця, скаржник не погоджується з діями державного виконавця щодо складання розрахунку заборгованості станом на 31 серпня 2019 року (з квітня 2011 року по 31 серпня 2019 року), а тому посилання на неврахування в розрахунку платежів, які здійснено ОСОБА_2 , починаючи з вересня 2019 року (тобто поза межами оспорюваного періоду) є безпідставними.

Сплачені ОСОБА_2 платежі за спірний період (з квітня 2011 року по 31 серпня 2019 року), зокрема:

-1000 грн. від 31.10.2018 року;

-1000 грн. від 31.11.2018 року;

-2400 грн. від 20.12.2018 року;

-4000 грн. від 23.01.2019 року;

-3000 грн. від 27.02.2019 року;

-1500 грн. від 29.03.2019 року;

-3000 грн. від 26.04.2019 року;

-608,10 грн. від 30.06.2019 року;

-1053 грн. від 24.07.2019року;

-1100 грн. від 29.08.2019 року містяться в розрахунках заборгованості державного виконавця (а.с.23-29).

Доводи скаржника щодо неврахування державним виконавцем платежів в розмірі: 2600 грн. від 01.04.2019 року, 608,10 грн. від 29.05.2019 року, 608,10 грн. від 30 .06.2019 року колегія суддів вважає неприйнятними, оскільки матеріали справи не містять та скаржником не надано ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанцій належних доказів на підтвердження внесенняОСОБА_2 зазначених сум. До того ж, у розрахунках державного виконавця наявна сума 608,10 грн., зарахована державним виконавцем 30 червня 2019 року (а.с.26,29).

Твердженням скарги ОСОБА_2 про те, що розрахунок від 31.08.2019 року складено без дотримання вимог резолютивної частини рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26.07.2011 року щодо стягнення аліментів в розмірі 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, суд першої інстанції взагалі не надав оцінки.

Перевіряючи доводи скарги боржника в цій частині, колегія суддів виходить з такого.

Згідно з частиною другою статті 195 ЦПК України заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

Розмір заборгованості по аліментам обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.

Матеріали справи не містять та скаржником не надано доказів на підтвердження тих обставин, що протягом спірного періоду (з квітня 2011 року по серпень 2019 року) ОСОБА_2 мав постійне місце роботи та надавав державному виконавцю відомості про місце роботи та отримувані доходи.

За вказаних обставин, державний виконавець повинна була нараховувати заборгованість за аліментами, виходячи з вимог частини другої статті 195 ЦПК України, зокрема із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості, а не в розмірі 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, як зазначає в скарзі ОСОБА_2 .

Розрахунки державного виконавця Накопія С.Б. містять графи «відомості розміру доходу/середнього заробітку працівника для даної місцевості» та «розмір аліментів, визначений у виконавчому документі», та «сума аліментів, яка підлягає стягненню» (а.с.22-29).

Cуд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України).

На спростування відомостей, які містять розрахунки державного виконавця станом на 30.05.2019 року та станом на 31.08.2019 року, зокрема: довідок про працевлаштування ОСОБА_2 у період з квітня 2011року по серпень 2019 року із зазначенням отриманих ним в цей період доходів; довідок відділів статистики щодо середнього заробітку працівника для даної місцевості, ОСОБА_2 доказів не надано.

Твердження представника ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції про здійснення державним виконавцем розрахунків заборгованості по аліментам без врахування податків не заслуговує на увагу у зв'язку з тим, що зазначеними обставинами ОСОБА_2 не обґрунтовував свою скаргу в суді першої інстанції (а.с.16-18,32).

За вказаних обставин, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала суду першої інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та згідно з п.1, 4 ч.1 ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні скарги ОСОБА_2 на дії державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Накопія Софії Бежанівни, заінтересована особа: стягувач ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 червня 2020 року у цій справі скасувати та прийняти нову постанову наступного змісту.

В задоволенні скарги ОСОБА_2 на дії державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Накопія Софії Бежанівни, заінтересована особа: стягувач ОСОБА_1 , відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 26 листопада 2020 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: Г.С. Подліянова

І.В. Кочеткова