Справа № 573/2318/19
Номер провадження 2/573/68/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(повний текст)

26 лютого 2020 року Білопільський районний суд Сумської області у складі:

головуючої судді Терещенко О.І.,

з участю секретаря Кислої Ю.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Білопіллі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИВ:

12 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу, мотивуючи свої вимоги тим, що 18 вересня 2019 року між ним та ОСОБА_2 укладений договір безстрокової позики, відповідно до якого відповідач позичив у нього для власних потреб 3100000 грн, на підтвердження чого видано розписку. Відповідно до ст.1049 ЦК України, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Тому 02 жовтня 2019 року, з метою витребування коштів, він направив на адресу відповідача лист з рекомендованим повідомленням з вимогою про необхідність повернення коштів в розмірі 3100000 грн, отриманих відповідачем 18 вересня 2019 року. Однак в порушення укладених домовленостей відповідач своїх обов`язків не виконав, відповіді не надав, гроші у встановлений термін не повернув. Тому ОСОБА_1 просить суд стягнути з ОСОБА_2 борг у сумі 3100000 грн, а також судові витрати та судовий збір.

19 грудня 2019 року відкрито загальне позовне провадження і справа призначена до підготовчого засідання.

31 січня 2020 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позов він не визнає, безстроковий договір позики із позивачем не укладав. Кошти в сумі 3100000 грн від ОСОБА_1 отримував для перевезення, які під час транспортування у нього були викрадені. Підтвердження про отримання грошових коштів не свідчить про існування між сторонами саме боргового зобов`язання. Твердження позивача про те, що розписка є безстроковим договором позики є неправильним, оскільки в розписці не додержано всіх істотніх умов, які необхідні для договору позики. В ній не зазначено, що кошти отримані у борг із зобов`язанням про їх повернення.

03 лютого 2020 року підготовче провадження закрито та справа призначена до судового розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не прибув, його інтереси представляв адвокат Перебендюк К.О., який позов підтримав, наполягав на його задоволенні, посилаючись при цьому на обставини, що викладені в позовній заяві. Окрім того, зазначив, що на даний час відкрито кримінальне провадження щодо шахрайських дій ОСОБА_2 по незаконному заволодінню грошовими коштами позивача в сумі 3100000 грн.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнав, просив у його задоволенні відмовити, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позов. Також зазначив, що ОСОБА_1 надав йому грошові кошти в сумі 3100000 грн для перевезення продавцеві об`єкта нерухомого майна для демонтажу. З позивачем домовилися, що він надає йому кошти, а ОСОБА_2 отримує їх, перевозить відразу для розрахунку за об`єкт та віддає продавцеві. Кошти для себе в борг не отримував. Гроші йому пересилалися на банківську картку не позивачем, а ОСОБА_3 , ОСОБА_4 декількома сумами у період часу з 24 серпня по 04 вересня 2019 року. Віз кошти він 18 вересня 2019 року і під час перевезення їх у нього викрали. В цей же день він звернувся у поліцію із заявою, але під тиском поліції і людей ОСОБА_1 написав іншу заяву, що гроші у нього не викрадені, а він їх забув вдома. І розписку про отримання грошей він писав саме в цей день в автомобілі ОСОБА_1 під тиском останнього та його людей. 24 вересня 2019 року він звернувся з іншою заявою до поліції з приводу викрадення грошей, яке на даний час розслідується.

Заслухавши представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Відповідно до норм статей 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів саме в позику.

Саме такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15, від 02 липня 2017 року у справі №6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі №309/3458/14-ц, у постановах Верховного Суду від 08 липня 2019 року справі №524/4946/16, від 22 серпня 2019 року у справі №369/3340/16-ц.

Судом встановлено, що відповідно до розписки від 18 вересня 2019 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 3100000 грн (а. с. 8).

01 жовтня 2019 року ОСОБА_1 направив ОСОБА_2 вимогу про витребування коштів, в якій позивач вимагає повернути йому кошти в сумі 3100000 грн, отримані відповідачем 18 вересня 2019 року в якості безстрокової позики, протягом тридцяти днів від дня пред`явлення вимоги (а. с. 11, 12).

ОСОБА_2 не заперечував факту написання ним розписки, проте категорично заперечував отримання у борг будь-яких коштів 18 вересня 2019 року та зобов`язання повернути їх ОСОБА_1 . Наполягав на тому, що ці кошти він отримав для перевезення, договір позики між ними не укладався.

Такі доводи відповідача підтверджуються змістом вказаної розписки, із якої не вбачається, що ОСОБА_2 є позичальником, який отримав 18 вересня 2019 року або у інший день грошові кошти з умовою їх повернення у визначений строк.

З`ясовуючи юридичну природу вказаного документу, суд виходить з того, що вказана розписка не містить даних про отримання відповідачем в борг від позивача грошових коштів, не містить даних про укладення та умови договору позики, про зобов`язання повернути гроші, а тому не є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Суд вважає, що зазначена розписка не є підтвердженням укладення між сторонами договору позики як реальної односторонньої оплатної угоди на зазначених позивачем умовах.

Зазначене вище свідчить про іншу правову природу отримання ОСОБА_2 грошей від ОСОБА_1 і написання розписки не підтверджує факту укладення саме договору позики.

Тому суд дійшов висновку, що між сторонами договір позики, в розумінні зазначених вище вимог закону, не укладався.

Сам лише факт наявності оригіналу розписки у ОСОБА_1 не може безумовно свідчити про існування договору позики між ним та відповідачем.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позивачем в суді не доведено та не надано доказів на підтвердження факту укладання саме договору позики, а отже підстав для стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів на користь ОСОБА_1 судом не встановлено, тому в задоволенні позову необхідно відмовити за необґрунтованістю.

Згідно зі статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Враховуючи, те, що у позові ОСОБА_1 відмовлено повністю, судовий збір стягненню з відповідача не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 5, 12, 13, 81, 89, 141, 258, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (зареєтрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) про стягнення боргу за необґрунтованістю.

Рішення може бути оскаржене протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Сумського апеляційного суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення може бути оскаржене до Сумського апеляційного суду через Білопільський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого ЦПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Повний текст рішення складений 02 березня 2020 року.

Суддя