Постанова

Іменем України

30 листопада 2020 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/13129/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф.,

суддів: Кравець В.А., Махлай Л.Д.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 ,

на рішення Солом'янського районного суду м. Києва

від 10 серпня 2020 року

в складі судді Шереметьєвої Л.А.

у справі №760/23128/19 Солом'янського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_3

до ОСОБА_1

про вселення та встановлення порядку користування квартирою,

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2019 року ОСОБА_3 , посилаючись на те, що відповідач чинить йому перешкоди у користуванні своєю власністю, а саме 1/2 частиною квартири АДРЕСА_1 (далі - квартира), звернувся до суду з позовом, в якому просив вселити ОСОБА_3 до квартири АДРЕСА_1 та встановити порядок користування квартирою наступним чином: позивачу ОСОБА_3 виділити в користування окрему житлову кімнату, площею 14,6 кв.м.; відповідачу ОСОБА_1 - окрему житлову кімнату, площею 10,2 кв.м., інші приміщення в квартирі залишити в загальному користуванні.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 10 серпня 2020 року, з урахуванням ухвали суду від 28 вересня 2020 року про виправлення описок, позов задоволено у повному обсязі та вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду відповідач, діючи через свого представника ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з'ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Як на підставу скасування рішення вказував, що суду не надано доказів того, що права позивача з боку відповідача були порушені та мав місце спір щодо користування квартирою, а також доказів того, що відповідачем чинилися перешкоди.

В рішенні судом необґрунтовано встановлено, що між сторонами існує конфліктна ситуація з приводу користування квартирою та порушені права позивача, як співвласника. Зазначив, що між сторонами дійсно виникла конфліктна ситуація, але не з приводу користування квартирою, а з приводу несплати позивачем за комунальні послуги.

Також, як на підставу скасування рішення суду посилався на те, що в рішенні судом допущено описки в зазначенні дати народження позивача та в зазначенні місця реєстрації і проживання відповідача.

За вказаних обставин, просив скасувати рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 10 серпня 2020 року та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач подав відзив, посилаючись на те, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, а рішення суду є законним та обґрунтованим, а тому не підлягає скасуванню.

Зазначав, що у зв`язку зі здійсненням відповідачем йому перешкод у користуванні квартирою, 17.05.2018 до Солом`янського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві було подано заяву, за результатами розгляду якої здійснено перевірку, якою встановлено, що дружина одного із власників квартири ОСОБА_3 - ОСОБА_4 заявила про те, що ОСОБА_1 чинить перешкоди у доступі до спірної квартири, здійснив заміну ключів від квартири. Під час перевірки опитано ОСОБА_1 , який пояснив, що володіє 1/2 частиною квартири, а власником іншої частини є його брат. Додав, що дійсно змінив замки у дверях, оскільки сторонні особи проникли до його житлового приміщення. Ключі від квартири другому власнику не надав.

Вважав, що судом правильно зазначено в рішенні, що представником відповідача підтверджено, що між сторонами існує конфліктна ситуація та не заперечувався факт, що відповідачем у квартирі замінені замки, ключі від яких позивачу не були передані. За таких обставин, на думку позивача, в судовому засіданні суду першої інстанції було достовірно встановлено, що позивачу чинилися перешкоди в користуванні квартирою шляхом заміни замків та не допуску ОСОБА_3 до квартири.

Також зазначив, що представник відповідача в суді першої інстанції вказала на, що заявлений позивачем варіант виділення у користування кімнат у квартирі, склався між сторонами ще з дитинства, і відповідач не заперечував проти цього, оскільки такий порядок не порушує його прав, як співвласника.

Вважав, що всі обставини, які наведені позивачем в позовній заяві були підтверджені представником відповідача в ході судового засідання і під сумнів сторонами не ставилися.

За вказаних обставин, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 10.08.2020 - без змін.

За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Спір у даній справі немайновий та не належить до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а відтак розглядається апеляційним судом у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог про вселення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач чинить перешкоди позивачу у користуванні квартирою, оскільки змінив замки в квартирі, ключі від яких позивачу, як співвласнику, не надав.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним з наступних підстав.

За приписами статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

З аналізу вказаних положень закону можна дійти висновку, що власник може вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Судом встанволено, що сторони перебувають у родинних відносинах (рідні брати) та є співвласниками квартири АДРЕСА_1 . Кожній зі сторін належить по 1/2 частці даної квартири.

Право власності позивача на 1/2 частину квартиру зареєстровано на підставі дублікату свідоцтва про право на спадщину, виданого 19.11.2002 державним нотаріусом Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори Русіною Н.О. А право власності відповідача на 1/2 частину квартиру зареєстровано на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 07.05.2013 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу.

Згідно копії технічного паспорту, спірна квартира має загальну площу 59,9 кв.м. і складається з трьох житлових кімнат, розміром 14,6 кв.м. та 10,2 кв.м., які є окремими, прохідної кімнати, розміром 16,5 кв.м., а також підсодбних приміщень: коридору - 6,4 кв.м., кухні - 7,0 кв.м., вбиральні - 1,0 кв.м., ванної кімнати - 2,0 кв.м. та двох балконів по 1,1 кв.м.

З матеріалів справи вбачається, що позивач у спірній квартирі зареєстрований з 07.06.1980 (а.с. 19). А відповідач зареєстрований за іншою адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 39).

Судом також встановлено, що між сторонами існує конфліктна ситуація щодо користування квартирою, відповідачем замінено замки в квартирі, ключі від яких позивачу, як співвласнику, передано не було.

До того ж, як правильно зазначено в рішенні суду, обставини щодо заміни замків у квартирі підтверджено представником відповідача в судовому засіданні суду першої інстанції.

Так, як вбачається з описової частини рішення суду представник відповідача проти позову заперечувала та водночас підтвердила, що сторони є співвласниками квартири в рівних частках, між ними має місце конфлікт, так як позивач не сплачує комунальні послуги. Також підтвердила, що позивач доступу до квартири не має, оскільки відповідач здійснив заміну замків у вхідних дверях квартири та не передав ключів від квартири позивачу.

Апеляційна скарга не містить доводів щодо неправильного зазначення судом обставин справи, зокрема щодо підтвердження представником відповідача того, що відповідачем замінено замки від вхідних дверей спірної квартири, ключі від яких іншому співвласнику, тобто позивачу, надано не було.

Крім того, заперечуючи проти позовних вимог, відповідач у відповідності до вимог ст. 12, 81 ЦПК України не надав до суду першої інстанції належних доказів на спростування доводів позивача щодо вчинення йому перешкод у користуванні належним майном. Також не надав заперечень, що заявлені позивачем вимоги порушують його права, як співвласника спірної квартири, а відтак і доказів на підтвердження таких заперечень.

Дійсно, з матеріалів справи вбачається, що відповідач не подавав відзив на позовну заяву, а звернувся до суду із зустрічним позовом про стягнення коштів, витрачених на утримання майна, що є у спільній частковій власності, в якому просив стягнути з ОСОБА_3 кошти в сумі 23 230,00 грн. Ухвалою суду від 11.02.2020 відмовлено в прийнятті зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 , оскільки заявлені останнім вимоги не є зустрічними щодо предмету позову про вселення та визначення порядку користування квартирою.

Установивши, що позивач ОСОБА_3 є співвласником спірної квартири, разом з тим не має можливості користуватися і володіти своїм майном, оскільки відповідачем замінено замки від вхідних дверей квартири і ключі не надано позивачу, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що порушене право позивача підлягає захисту шляхом усунення перешкод у користуванні спірною квартирою, і такий спосіб захисту, з урахуванням правовідносин, які виникли у цій справі, є ефективним із застосуванням заходів щодо вселення.

Доводи апеляційної скарги, що судом неправильно зазначено в рішенні про існування між сторонами конфліктної ситуації щодо користування квартирою, не спростовують висновку суду щодо вчинення позивачу перешкод у користування та володінні своїм майном. Факт заміни відповідачем замків доведено, а підстави не надання ключів іншому власнику не мають правового значення для вирішення вказаного спору.

Інших доводів, щодо незгоди з рішенням суду в частині задоволеної позовної вимоги про вселення, апеляційна скарга не містить.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про вчинення відповідачем позивачу перешкод у користуванні та володінні належною йому частиною спірної квартири, а відтак і задоволення позову в цій частині.

Задовольняючи позовні вимоги про встановлення порядку користування квартирою, суд першої інстанції визначив наступний порядок користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , виділивши позивачу у користування житлову кімнату, площею 14,6 кв.м., а відповідачу виділив кімнату, площею 10,2 кв.м. Залишено у спільному користуванні сторін жилу кімнату, площею 16,5 кв.м., коридор, площею 6,4 кв.м., кухню, площею 7,0 кв.м., вбиральню, площею 1,0 кв.м., ванну кімнату, площею 2,0 кв.м. та два балкони, площею по 1,1 кв.м.

Вирішуючи цю вимогу, суд керувався нормами матеріального права, які регулюють дані правовідносини.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 03.10.2018 по справі №363/928/16-ц.

Як зазначалось вище, сторони є співвласниками квартири АДРЕСА_1 . Кожному із співвласників належить по 1/2 частині квартири.

Зазначена квартира складається з трьох кімнат, площами: 16,5 кв.м., 14,6 кв.м., 10,2 кв.м., всього загальною площею 59,9 кв.м, житловою площею 41,3 кв.м. Кімнати площами 14,6 кв.м. та 10,2 кв.м. є ізольованими, що підтверджується технічним паспортом на квартиру.

Отже, реальна частка як позивача, так і відповідача у квартирі АДРЕСА_1 становить 20,65 кв.м, що відповідає по 1/2 частці у цій квартирі.

Звертаючись до суду з позовом та пред'являючи вимогу про встановлення порядку користування квартирою, позивач просив виділити йому у користування кімнату, площею 14,6 кв.м., а відповідачу - кімнату, площею 10 кв.м.

Як встановлено судом першої інстанції, в судовому засіданні представник відповідача визнала, що запропонований позивачем порядок користування кімнатами склався між сторонами ще з дитинства, відповідач і в подальшому не заперечує проти такого порядку, оскільки даний порядок не порушує його прав, як співвласника.

Таким чином, при виділенні позивачу у користування житлової кімнати, площею 14,6 кв.м., з урахуванням прохідної кімнати спільного користування, площею 16,5 кв.м., перевищення його ідеальної частки у житловій площі складає 2,2 кв.м., що є незначним перевищенням ідеальної частки та не порушує права іншого співвласника - відповідача ОСОБА_1 .

Апеляційна скарга не містить доводів, що судом першої інстанції невірно вирішено питання про встановлення порядку користування спірною квартирою.

Доводи апеляційної скарги про допущення судом в рішенні описок не є підставою для скасування рішення суду. Більш того, як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 28 вересня 2020 року задоволено заяву відповідача та виправлено допущені в рішенні суду описки (а.с. 98).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позов підлягає задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення. Рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення без змін, а скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 10 серпня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді В.А. Кравець

Л.Д. Махлай