Житомирський апеляційний суд
Справа №274/3387/20 Головуючий у 1-й інст. Корбут В. В.
Категорія 70 Доповідач Миніч Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2020 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого судді: Миніч Т.І.

суддів: Трояновської Г.С.,

Павицької Т.М.

секретаря

судового засідання Кучерявого О.В.

з участю представника позивача

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 22 вересня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Корбут В.В.

у цивільній справі №274/3387/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, -

в с т а н о в и в:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом. Просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів за період з січня 2019 р. по квітень 2020 р. включно у розмірі 19 000 грн. В обґрунтування поданого позову ОСОБА_1 зазначала, що відповідач ОСОБА_2 несвоєчасно та не у повному обсязі сплачував аліменти, присуджені рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 11.05.2019 р. чим спричинив позивачці та їхньому спільному з відповідачем сину значні матеріальні незручності.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 22 вересня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів за період з січня 2019 р. по квітень 2020 р. включно у розмірі 1 000 грн.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 33,77 грн.

Розстрочено виконання рішення у частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів за період з січня 2019 р. по квітень 2020 р. включно у розмірі 1 000 грн. на три місяці та стягувати у перший місяць 333,34 грн., у наступні два по 333,33 грн.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить вказане рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції незаконне та необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Зокрема вказує, що відсутність записів у трудовій книжці ніяким чином не підтверджує того, що відповідач взагалі не працював та не отримував дохід, так як ці записи вказують тільки на те, що відповідач не був офіційно працевлаштований, а не безробітний. Також звертає увагу суду на той факт, що відповідач не перебуває на обліку як безробітній. Вважає, що відповідач матеріально забезпечений та працює неофіційно. Те, що він проживає у квартирі, яка належить на праві власності його матері, підтверджує, що ніяких матеріальних витрат на оренду житла ні відповідач, ні інші мешканці квартири не несуть. Крім того зазначає, що відповідачем не було доведено, що він утримує свою матір. Враховуючи, що їх син ОСОБА_3 потребує матеріального забезпечення, просила позов задовольнити.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 11.05.2019 р. у справі №274/81/19, яке набрало законної сили, було вирішено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 2 000,00 грн. щомісячно, починаючи від 10.01.2019 р. і до 10.06.2021 р.

Ці обставини встановлені рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 14.05.2020 р. у справі № 274/6967/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів, яке набрало законної сили (а.с.43,44).

Відповідач ОСОБА_2 аліменти, присуджені заочним рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 11.05.2019 р. у справі №274/81/19, сплачував не своєчасно та не у повному обсязі, внаслідок чого в нього станом на 01.05.2020 р. виникла заборгованість у розмірі 19000,00 грн. (за період з січня 2019 р. по квітень 2020 р. включно), що підтверджується довідкою-розрахунком від 12.05.2020 р. №40145 державного виконавця Бердичівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби (а.с.5).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку про можливість часткового задоволення позову із врахуванням матеріального та сімейного становища відповідача.

Такі висновки суду заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Законом України від 26 квітня 2001 року №2402-III «Про охорону дитинства» визначено охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет. Основні засади державної політики у цій сфері грунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини, та з метою забезпечення прав дитини на такі умови життя, які будуть достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку дитини.

Відповідно до частини другої статті 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Тому можна зробити висновок, що обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини, і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку.

Зазначений висновок підтверджується і наявністю відповідальності за ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків, як передбачено у частині четвертій статті 155 СК України.

Статтею 180 СК України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (частина третя статті 182 СК України у редакції, чинній на час ухвалення рішення про стягнення аліментів).

У будь-якому випадку, чи то у разі стягнення аліментів у частці від доходу, чи у твердій грошовій, цей платіж є періодичним і повинен сплачуватися платником аліментів кожного місяця.

Тобто, у разі несплати аліментів у поточному місяці, з 01 числа наступного місяця виникає заборгованість, яка тягне відповідальність у вигляді неустойки.

Згідно з частиною першою статті 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі 1% від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення полягає в тому, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів враховується розмір несплачених аліментів за кожен місяць та кількість днів прострочення за кожним платежем окремо.

Із розрахунку, проведеного позивачкою ОСОБА_1 , вбачається, що розмір неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів за період з січня 2019 р. по квітень 2020 р. включно становить 69 370,00 грн., що є більшим від загальної суми заборгованості по аліментах (19 000,00 грн.).

Тобто за наявності підстав, передбачених частиною першою статті 196 Сімейного кодексу України, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 може бути стягнуто неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів за період з січня 2019 р. по квітень 2020 р. у розмірі не більше ніж 19 000,00 грн.

Згідно з частиною першою пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 р. №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" передбачена статтею 196 Сімейного кодексу України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.

Зменшуючи розмір пені до 1000 грн., суд першої інстанції врахував, що на момент ухвалення заочного рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 11.05.2019 р. у справі №274/81/19 ОСОБА_2 не був офіційне працевлаштованим, що підтверджується копією його трудової книжки (а.с.28-31).

Разом з тим, відповідачем ОСОБА_2 не подано доказів, що він за станом здоров`я або з інших причин обмежений у працевлаштуванні, а відтак є працездатною особою та міг і повинен був працевлаштуватись.

Проте ОСОБА_2 залишається офіційно не працевлаштованим, що підтверджується копією його трудової книжки (а.с.28-31).

Також, судом першої інстанції встановлено, що 01.11.2019 р. ОСОБА_2 зареєстрував шлюб з ОСОБА_5 . ІНФОРМАЦІЯ_2 у ОСОБА_2 та ОСОБА_6 народилась дочка ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 01.11.2019 р. (а.с.26), свідоцтвом про народження від 07.05.2020 р. (а.с.27).

Разом з тим, народження другої дитини не звільняє відповідача від обов`язку утримувати старшу дитину та від відповідальності за несвоєчасну сплату аліментів.

Відповідач зобов`язаний був сплачувати аліменти, про що він достеменно знав і що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до нього відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 196 СК України.

ОСОБА_2 не подав доказів, які б вказували, що заборгованість з аліментів виникла в нього за відсутності його вини.

А тому є всі підстави покласти на нього відповідальність у вигляді сплати неустойки (пені).

Враховуючи наведене, апеляційний суд доходить висновку про можливість стягнення пені в розмірі 10000 грн., змінивши в цій частині вимог оскаржуване рішення.

Що стосується розстрочення судом виконання рішення суду в даній справі, апеляційний суд виходить з наступного.

Виконання рішення суду є невід`ємною частиною права на справедливий суд. Правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення у правах. Судове рішення за своєю суттю охороняє права, свободи та законні інтереси громадян і є завершальною стадією судового провадження, без належного виконання судових рішень правосуддя втрачає сенс. Право на виконання судового рішення є невід`ємною складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно частин 1,3,4,5 статті 435 ЦПК України, за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Право сторони звернутися із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення суду передбачене також статтею 33 Закону України «Про виконавче провадження», згідно з якою сторони мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо).

Тобто, закон не передбачає конкретного переліку обставин, які є підставою для розстрочення виконання рішення суду, а лише встановлює критерії для їх визначення, надаючи суду можливість у кожному конкретному випадку вирішувати питання про їх наявність з урахуванням усіх обставин справи.

Виходячи із вимог ст.435 ЦПК України і 33 Закону України «Про виконавче провадження» відстрочення виконання судового рішення може бути застосовано судом лише у виключних випадках, оскільки рішення суду підлягає обов`язковому виконанню у повній мірі в строк і порядок, передбачений чинним законодавством. Підставою для застосування вказаних норм є виняткові обставини, які перешкоджають належному виконанню рішення суду, ускладнюють його виконання або роблять неможливим.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що судове рішення є обов`язковим для виконання.

Таким чином, підставою для відстрочення виконання рішення є обставини, що ускладнюють виконання рішення. У вирішенні питання про відстрочення виконання рішення враховуються відсутність вини боржника у створенні обставин, що ускладнюють виконання рішення, тимчасовість перебування боржника у такому стані, а також мають бути враховані права стягувача.

Вирішуючи питання щодо можливості відстрочення чи розстрочення виконання рішення, суд повинен враховувати майнові інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини кожної сторони у виникненні спору та інші обставини.

Разом з тим, ухвалюючи розстрочити виконання рішення в даній справі, суд першої інстанції не навів обгрунтування про існування виняткових обставин для задоволення заяви відповідача та не врахував прав дитини на належне утримання, які є пріоритетними в даному випадку.

У зв`язку з цим, рішення суду в цій частині підлягає скасуванню.

Крім того, відповідно до положень ст.141 ЦПК на відповідача слід покласти обов`язок сплатити судовий збір за подання позову до суду в сумі 840,8 грн. та за подання апеляційної скарги в сумі 1261,2 грн.

Керуючись ст.ст.258,259,367,374,376,381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Змінити рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 22 вересня 2020 року в частині вимог про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів. Збільшити розмір стягнутої з ОСОБА_2 неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів з 1000 до 10000 грн.

Скасувати рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 22 вересня 2020 року в частині розстрочення виконання рішення та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у розстроченні виконання рішення суду.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід Держави 2102 грн. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і з цього дня протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: Судді:

Повний текст постанови складений 26.11.2020 року.