Справа № 446/1804/15-ц
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18.02.2020 року Кам`янка-Бузький районний суд Львівської області в складі: головуючого - судді Бакай І. А.
за участі:секретаря судового засідання Михайлишин О.В.
представників позивача ОСОБА_1 , ОСОБА_2
відповідача ОСОБА_3
представник відповідача ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , Великоколоднівської сільської ради про надання додаткового строку для прийняття спадщини, визнання недійсним заповіту, усунення від права на спадкування, виділ частки в спільному майні подружжя та визнання права власності на спадкове майно,
В обгрунтування позову зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла її мати ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 помер її батько ОСОБА_1 . При житті батьки були власниками житлового будинку та господарських споруд в АДРЕСА_1 , який відносився до майна колгоспного двору і кожен з них після 15.04.1991 року став власником 1/2 частини будинку і житлових споруд, відповідно до часток у майні колгоспного двору. На частину батькового майна ним при житті було складено три заповіти: перший заповіт був складений 13.03.2002р. на користь внука ОСОБА_1 , згідно з яким все майно належне ОСОБА_1 на день його смерті він заповідає своєму внукові ОСОБА_1 ; другий заповіт складений 20.02.2003 року на ім`я брата ОСОБА_7 на належну ОСОБА_1 земельну ділянку для городництва; третій заповіт складений 17.09.2009 року на ім`я її брата ОСОБА_3 - на все майно ОСОБА_1 . Після трьох проведених судових почеркознавчих експертиз по кримінальному провадженні встановлено, що підпис на третьому заповіті виконаний не її батьком, а іншою особою з наслідуванням його справжніх підписів, що стало підставою вважати, що даний заповіт є незаконним і ОСОБА_3 свідомо вирішив самостійно заволодіти всім спадковим майном батьків та позбавив права на спадщину за заповітом діда, її сина ОСОБА_1 , який проживав з дідом та опікувався ним і відповідно у 2002 році батько склав заповіт на внука, ОСОБА_1 .
У лютому 2013 року їй стало відомо, що батько склав інший заповіт, на брата ОСОБА_3 , який по смерті батька успадковує все його майно. Відповідач по справі не зупинився на частці батька і незаконно заволодів всім майном матері і не допускає нікого до житлового будинку.
Останні роки життя 10 років батьків (з 1999 до 2009 року), до появи ОСОБА_3 вона з сином фактично вела дві господарки, оскільки батьки вже не мали сили справитись з всім об`ємом роботи; у будинку знаходяться їх речі, меблі, посуд, постільна білизна, сільськогосподарський інвентар.
Заповіту ОСОБА_6 не складала, спадщина на даний час відкрита і вона має намір успадкувати майно матері, зокрема, Ѕ частину житлового будинку та господарських споруд і земельну ділянку, належну їй на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку.
Вона з сином були з її матір`ю після 2000 року і до смерті останньої постійно, оскільки мати, після перенесеної травми почувала себе нездоровою, відчувала брак сили, швидко втомлювалась і страждала від головного болю.
З 1988 року ОСОБА_3 пішов в армію, після повернення одружився і виїхав з дому батьків. Проживав з своєю дружиною спочатку в с.Великому ОСОБА_8 в батьків своєї дружини, а далі в с.Підбірцях Пустомитівського району. Від того часу до батьків він майже не навідувався, лише інколи в великі свята, ображався на матір та батька, що вони йому нічого не дали в житті, а тому вважав, що він їм нічим не зобов`язаний. З 1998 року відповідач перебував на заробітках в Іспанії, ніколи не телефонував батькам, не цікавився їх життям, хоч перебував там протягом 11 років, не писав листів, не провідував, навіть коли приїжджав в Україну до своєї сім`ї - до батьків не навідувався. Ніколи не передавав батькам ніяких передач, продуктів чи речей, не надавав ніякої матеріальної допомоги коштами, навіть коли матір перебувала в лікарні з тяжким захворюванням.
Згідно висновку криміналістичної експертизи від 26.06.2015 року заповіту складений від імені ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_3 є недійсним, а тому на даний час вона спадкує майно батька, як спадкоємець першої черги за законом, як його рідна дочка. Разом з нею право на спадкове майно батьків на рівні спадкоємця першої черги за законом має право і її брат ОСОБА_7 , який відмовляється від своєї частки в спадщині в її користь.
Стосовно права на спадщину брата ОСОБА_3 , то такого слід позбавити права на частку в спадковому майні за причини намагання позбавити її та брата спадщини, шляхом складання фальшивого заповіту без відома батька та ухиленні від надання допомоги матері під час її хвороби та після неї.
Крім того просить визначити їй додатковий строк на подання заяви про прийняття спадщини після смерті матері через те, що при житті батька не хотіла його травмувати щодо питання складання заповіту й крім цього була впевнена, що все майно батьків успадкує за заповітом батька її син.
У судовому засіданні представники позивачки підтримали заявлені вимоги з вищенаведених підстав та просять їх задовольнити.
Відповідач надав відзив на позов, в якому заперечив проти задоволення позову.
Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні показав, що він є братом сторін по справі. Покійний батько повідомив його, що він зробив заповіт на відповідача. Йому відомо, що попередньо батько складав заповіт і на внука ОСОБА_1 і на нього, однак на спадщину він не претендує та відмовляється від прийняття такої. Відповідач перебував на заробітках за кордоном і коли приїжджав у відпустку, то приходив додому. Перед смертю батька відповідач здійснював догляд останнього. Мама і батько до смерті, хоча і хворіли, але могли обслуговувати себе самостійно. Конфлікт між сторонами існує через спадщину, хоча позивачка має свій будинок, який батьки допомагали будувати.
Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні показав, що був сусідом покійних ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , які до смерті обслуговували себе, вели господарство. Позивачка жила у своєму будинку, а її син ОСОБА_10 проживав з дідом та бабою з 2008 року.
Заслухавши сторони, свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позову, надавши належну правову оцінку зібраним доказам, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.
ОСОБА_11 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 виданим Великоколоднівською сільською радою Кам`янка-Бузького району, Львівської області 05 лютого 2009 року, актовий запис № 07.
ОСОБА_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією повторного свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кам`янка-Бузького районного управління юстиції у Львівській області 20.03.2013 року, актовий запис № 12.
Позивачка є донькою померлих ОСОБА_1 та ОСОБА_11 , що підтверджується копією повторного свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданим Великоколоднівською сільською радою 8 червня 1983 року та після укладення шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_12 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 виданого відділом ЗАГС Залізничного району м. Львова 14 лютого 1987 року.
Згідно заповіту від 17.09.2009 року, який посвідчений секретарем Великолоднівської сільської ради Димар М.Р. 17.09.2009 року за реєстром №97, ОСОБА_1 все своє майно, де б воно не було та з чого б не складалось і взагалі все те, що йому належатиме на день смерті і на що він за законом матиме право заповів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (відповідачу по справі).
Відповідно до ч.2 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до положень ст.204 Цивільного кодексу України правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним.
Згідно положень ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною(сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.
Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.
Загальними вимогами чинності правочину є такі: зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вичинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; не може суперечити правам та інтересам осіб. Правочин може визнаватись недійсним за наявності дефектів у будь-якому елементі правочину.
У відповідності до вимог чинного законодавства спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ч. 1 ст. 1220 ЦК України).
Згідно статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України).
Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження особи на випадок своєї смерті.
Відповідно до ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.
Заповіт, як вид одностороннього правочину (дія особи спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, повинен відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідними для чинності правочину, серед яких, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ст.202, ч.2 ст.203 Цивільного кодексу України).
Згідно положень ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.
Відповідно до вимог ст.1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути підписаний особисто заповідачем.
Вимогами ст. 1235 ЦК України регламентовано, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.
Згідно ст. 1254 ЦК України, заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу.
Позивачем надано суду заповіт від 13.03.2002 року посвідченого секретарем виконкому Великоколоднівської сільської ради Пиліпакою М.М. 13.03.2002 року, за реєстровим № 144,згідно якого ОСОБА_1 заповів усе належне йому майно внукові ОСОБА_1 і просить визнати заповіт від 17.09.2009 року складений на користь відповідача недійсним, оскільки спірний заповіт ОСОБА_1 не підписував. На підтвердження своїх доводів посилається на висновки судових почеркознавчих експертиз.
Загальні вимоги до форми заповіту викладені у статті 1247 Цивільного кодексу України. Зокрема, він складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.
Таким чином, Цивільний кодекс України проголошує принцип свободи заповіту, відповідно до якого заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Крім того, він може без зазначення будь-яких причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування.
Із врахуванням наданих суду протилежних висновків експертиз, судом призначено повторну комісійну судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім.Засл.проф. М.С. Бокаріуса.
Згідно висновку експертів №9200 від 11.09.2019 року, підписи від імені ОСОБА_1 у двох примірниках заповіту від 17 вересня 2009 року від імені ОСОБА_1 , розташовані у рядку Підпис, - виконані ОСОБА_1 .
У п.17 постанови Пленуму Верховного Суду від 30.05.97 №8 Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах роз`яснено, що при перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен з`ясувати: чи було додержано вимоги законодавства при призначенні та проведенні експертизи; чи не було обставин, які виключали участь експерта у справі; компетентність експерта і чи не вийшов він за межі своїх повноважень; достатність поданих експертові об`єктів дослідження; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3 ст. 12 ЦПК України).
Вказане узгоджується із положеннями ч.1 ст. 81 ЦПК України, згідно яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України).
Відповідно до ч.5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України).
При цьому, за вимогами ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст. 78 ЦПК України).
Отже, враховуючи, що висновок повторної комісійної судово-почеркознавчої експертизи містить чіткі та однозначні висновки, суд вважає, що оспорюваний заповіт був підписаний померлим ОСОБА_1 .
Таким чином покликання позивача та її представників не знайшли свого підтвердження ані в матеріалах справи, ані у висновку експерта, а також не були підкріплені жодними доказами, окрім власних переконань позивачки.
Відповідно не підлягають задоволенню вимоги позивачки щодо позбавлення відповідача права на частку в спадковому майні за причини намагання позбавити її та брата спадщини, шляхом складання фальшивого заповіту без відома батька та ухиленні від надання допомоги матері під час її хвороби та після неї, оскільки такі спростовані підтвердженим волевиявленням ОСОБА_1 при складанні заповіту, поясненнями відповідача та показаннями свідків щодо участі ОСОБА_3 у догляді та наданні допомоги батькам.
Суд не приймає до уваги показання свідка ОСОБА_14 , щодо ненадання допомоги відповідачем своїм батькам, оскільки вона є сестрою представника позивача ОСОБА_1 і оскільки даний позов опосередковано стосується і його інтересів, то він зацікавлений у задоволенні такого.
Що стосується заявлених позивачкою вимог щодо визначення їй додаткового строку на подання заяви про прийняття спадщини після смерті матері, то суд вважає, що дані позовні вимоги не підлягають до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).
Згідно з частиною третьою статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
Як свідчить тлумачення частини третьої статті 1272 ЦК України, до поважних причин пропуску строку для прийняття спадщини мають відноситися причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця щодо подачі заяви про прийняття спадщини.
Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не реалізував право на прийняття спадщини через юридичну необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім`єю), невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови, то правові підстави для встановлення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні, що відображено в Постанові Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі №234/9890/16-ц.
Позивачкою не доведено наявності у неї об`єктивних, непереборних, істотних труднощів для своєчасного прийняття спадщини після смерті спадкодавця, адже покликання останньої на те, що при житті батька не хотіла його травмувати щодо питання складання заповіту й крім цього була впевнена, що все майно батьків успадкує за заповітом батька її син, не можна вважати поважною причиною для поновлення додаткового строку для прийняття спадщини.
Також суд приходить до висновку, що належним відповідачем у даній категорії справи є спадкоємець - ОСОБА_3 .
Пленум Верховного Суду України у роз`ясненнях, викладених у п. 24 Постанови від 30 травня 2008 року № 7 Про судову практику у справах про спадкування звернув увагу судів на те, що відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.
За таких обставин, Великоколоднівська сільська рада Кам`янка-Бузького району Львівської області є неналежним відповідачем у даній справі, а тому позовні вимоги до неї є необґрунтовані з цих підстав.
Таким чином, оцінюючи зібрані докази по справі в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв`язку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.
В силу ч.ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється законом.
Згідно з ч. 8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.
Згідно ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК У країни розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Як убачається з письмових матеріалів справи, між адвокатом Українцем М.П. та відповідачем був укладений Договір про надання правової допомоги від 14.04.2016 року.
Відповідно до п.5.1 вказаного договору розмір гонорару виконавця за виконання робіт, передбачених цим договором, визначається відповідно до додатків до цього договору, які є невід`ємною частиною цього договору.
За таких обставин, витрати на правничу допомогу підлягають стягненню з позивача на користь відповідача за реально надані, отримані та документально підтверджені послуги адвоката.
Суд не приймає до уваги наданого розрахунку за судодень 01.07.2019 року, оскільки судового засідання не призначалось, оплату за переїзд м.Київ-м.Львів та у зворотньому напрямку 25.03.2018року та 26.03.2018року, оскільки засідання проводилось в режимі відеоконференції з м.Києвом, а також 19.02.2017 року, оскільки судового засідання не відбувалось; не приймає суд до уваги оплати відрядних за 15.04.2016року та 03.07.2017року, оскільки такі жодними доказами не підтверджено, а всього на загальну суму 3342 грн.41 коп.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 137, 263-265 ЦПК України, суд, -
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , Великоколоднівської сільської ради про надання додаткового строку для прийняття спадщини, визнання недійсним заповіту, усунення від права на спадкування, виділ частки в спільному майні подружжя та визнання права власності на спадкове майно відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, в редакції від 3 жовтня 2017 року, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди (Кам`янка-Бузький районний суд Львівської області).

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Повний текст рішення складено 28 лютого 2020 року.

Суддя: І.А.Бакай