Постанова

Іменем України

03 березня 2020 року

м. Київ

справа № 753/410/19

провадження № 61-19126св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Морозова Світлана Володимирівна,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 21 травня 2019 року у складі судді Колесник О. М. та постанову Київського апеляційного суду від 24 вересня 2019 року у складі колегії суддів: Сушко Л. П., Сержанюка А. С., Гуля В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, в якому просила:

- визнати грошові кошти у розмірі 2 253 548,50 грн, що еквівалентно 83 890 доларам США, спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ;

- здійснити поділ спільного майна шляхом визнання за ОСОБА_1 права особистої приватної власності на 1/2 від 2 253 548,50 грн, що еквівалентно 83 890 доларам США та становить 1 126 742,25 грн, що еквівалентно 41 945 доларам США;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію в рахунок частки ОСОБА_1 у спільному сумісному майні у сумі 1 126 742,25 грн, що еквівалентно 41 945 доларам США.

10 травня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про забезпечення позову, обґрунтовуючи її тим, що відповідач з метою уникнення стягнення грошових коштів на користь позивача, може здійснити відчуження майна, яким володіє на праві приватної власності, а тому невжиття заходів забезпечення позову утруднить виконання судового рішення.

З урахуванням наведеного просила суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладання арешту на майно ОСОБА_2 , а саме на житловий будинок, загальною площею 125,9 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 і земельну ділянку, площею 0,0374 га, за адресою: АДРЕСА_2 .

Короткий зміст рішення та ухвали судів попередніх інстанцій

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 21 травня 2019 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 24 вересня 2019 року, заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено.

Накладено арешт на житловий будинок, загальною площею 125,9 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 2), який на праві приватної власності належить ОСОБА_2 ; земельну ділянку, площею 0,0374 га, за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :01:052:5218 (реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 24), яка на праві приватної власності належить ОСОБА_2 .

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, обґрунтовуючи свої висновки тим, що беручи до уваги предмет, підстави позову та спір, який виник між сторонами, співмірність обраного позивачем виду забезпечення позову із заявленими вимогами, вважав, що наявні підстави для забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно відповідача.

Суд апеляційної інстанції також указав, що підставою для задоволення заяви про забезпечення позову є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Короткий зміст касаційної скарги

ОСОБА_2 подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій і ухвалити нове рішення про відмову у забезпеченні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що об`єкти нерухомості, щодо яких було застосовано заходи забезпечення позову, не є предметом спору у даній справі, і їх ціна значно перевищує загальну вартість спірного майна. Судами попередніх інстанцій не з`ясовано чи співмірний застосований вид забезпечення позову з предметом позову. Позов ОСОБА_1 є необґрунтованим та завідомо безпідставним.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 29 жовтня 2019 року відкрите касаційне провадження у справі за заявою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Морозова С. В., про поділ спільного майна подружжя, витребувано справу із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 13 лютого 2020 року справу призначено до судового розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії із п`яти суддів.

Відзив/заперечення на касаційну скаргу

ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_4 подала відзиви, у яких просить залишити без задоволення касаційну скаргу та без змін оскаржувані судові рішення, як такі, що ухвалені з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Морозова С. В., про поділ спільного майна подружжя (ціна позову - 1 126 742,25 грн).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо майна № 161971492 від 02 квітня 2019 року, ОСОБА_2 є власником житлового будинку, загальною площею 125,9 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 2).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо майна № 161971562 від 02 квітня 2019 року, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки, площею 0,0374 га, за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :01:052:5218 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 24).

Мотивувальна частина

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Відповідно до частини першої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з частиною другою статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Таким чином, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками цього судового процесу.

Умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Частиною третьою статті 150 ЦПК України передбачено, що заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвіднесення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони вчиняти певні дії.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову. Суд повинен лише пересвідчиться, що між сторонами виник спір.

У зв`язку з цим доводи касаційної скарги про необґрунтованість та безпідставність позову є безпідставними.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Накладаючи арешт на будинок та земельну ділянку ОСОБА_2 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що між сторонами виник спір, такі заходи забезпечення позову є співмірними із заявленими позивачем вимогами, а також із непорушення законних прав та інтересів відповідача.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу.

Суд апеляційної інстанції наведене не врахував, внаслідок чого дійшов передчасного висновку про правильність рішення суду першої інстанції.

У зв`язку з наведеним відповідно до статті 411 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року) касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, постанова апеляційного суду - скасуванню з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 24 вересня 2019 рокускасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук