_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/1179/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.02.2020 року

Київський районний суд м.Одеси

У складі головуючого судді Калашнікової О.І.

При секретарі Шеховцевій О.В.

За участю представників сторін - адвокатів Мастістого І.А.,Лисевич С.В.

Розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за правилами загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 і ОСОБА_5 про стягнення майнової шкоди, завданої внаслідок втрати речей, переданих на зберігання,-

Встановив:

Ухвалою Київського райсуду м.Одеси від 21.10.2019 року відкрите загальне позовне провадження по справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 і ОСОБА_5 про стягнення майнової шкоди, завданої внаслідок втрати речей, переданих на зберігання і справу призначено до підготовчого засідання. Під час підготовчого засідання судом розглянуті клопотання сторони позивача про витребування доказів і про вжиття заходів забезпечення позову, про доручення до матеріалів справи додаткових доказів, про допит свідків, отримано 13.11.2019 року від представника відповідача ОСОБА_6 відзив на позов. Ухвалою суду від 10.12.2019 року закрито підготовче засідання і справу призначено до розгляду по суті.

Представник позивачів - адвокат Мастістий І.А., підтримуючи вимоги, стверджував, що в межах виконавчого провадження стороні стягувача на відповідальне зберігання державний виконавець передав рухоме майно (меблі, побутова техніка, предмети побуду, одяг,взуття). Сторона стягувача не забезпечила належне зберігання цього майна, умисно його знищила, чим завдала шкоду позивачам. За відшкодуванням спричиненої шкоди позивачі звернулись до суду.

Сторона відповідачів позов не визнала. Представник ОСОБА_5 доводив, що ОСОБА_5 не вчиняв будь-яких неправомірних дій (бездіяльності) щодо майна позивачів. Відповідач ОСОБА_4 стверджував, що свої зобов`язання як зберігач виконував протягом строку, визначеного державним виконавцем, надалі ці дії припинив, і вина у спричиненні позивачам шкоди в його діях відсутня.

Суд вислухав сторони (їх представників), вивчив матеріали справи і встановив наступне:

Рішенням Приморського райсуду м.Одеси від 29 серпня 2017 року задоволені позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні квартирою і відповідачів виселено без надання іншого житла з квартири АДРЕСА_1 . Рішення суду набрало законної сили і 31.05.2018 року Приморський райсуд м.Одеси видав виконавчі листи №522/10656/17 про виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 . 11.07.2018 року державний виконавець Першого Приморського ВДВС Яцина О.С. виніс постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №522/10656/17. Боржникам було надано 10 робочих днів для самостійного виконання рішення суду. Після закінчення вказаного строку, державний виконавець перевірив виконання судового рішення боржниками, і призначив день і час примусового виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 .

В межах виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №522/10656/17 про виселення позивачів державним виконавцем 10.08.2018 року винесена постанова про опис і арешт майна боржників, що знаходилось в квартирі АДРЕСА_1 , та про передачу цього майна на відповідальне зберігання представнику стягувача ОСОБА_4 . В постанові зазначено «описане майно буде передане на реалізацію не раніше 10.10.2018 року. На описане майно накладено арешт і встановлено обмеження права користуватися ним:» користуватися,відчужувати, розпоряджатися».

27.09.2018 року державний виконавець Першого Приморського ВДВС виніс постанову про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа за №522/10656/17.

09.10.2018 року позивач ОСОБА_3 письмово звернувся до начальника Першого Приморського ВДВС з вимогою повідними йому місце знаходження майна. В заяві від 10.10.2018 року ОСОБА_3 вимагав видати йому акт опису і арешту майна, повідомити адресу, за якою зберігається це майно, надати йому розрахунок витрат на зберігання та транспортування цього майна. Аналогічні заяви на адресу керівника Першого Приморського ВДВС, керівника Головного територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_3 надавав 03.12.2018 року, 26.12.2018 року.

У відповідях від 22.10.2018 року, 28.11.2018 року Перший Приморський ДВС повідомило ОСОБА_3 про місце знаходження майна, зазначило суму витрат на зберігання і транспортування майна, та роз`яснило порядок відповідального зберігання майна.

26.11.2018 року державний виконавець направив ОСОБА_4 вимогу про забезпечення доступу до майна, яке перебуває у нього - ОСОБА_4 - на відповідальному зберіганні.

28.11.2018 року ОСОБА_4 письмово повідомив державного виконавця про понесені ним витрати на зберігання майна, а також зазначив, що на його звернення від 11.10.2018 року державний виконавець повідомив про закінчення виконавчого провадження і про відсутність вимог боржника про повернення йому майна.

02.01.2018 року керівник Першого Приморського ВДВС звернувся з поданням до Головного управління національної поліції в Одеській області про вирішення питання про притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_4 за ст.388 КК України - за порушення обмеження у праві користування арештованого майна.

Згідно витягу з єдиного реєстру досудових розслідувань за фактом втрати майна, переданого на відповідальне зберігання, розпочате кримінальне провадження за ст..388 КК України.

Оскільки до сьогодні майно позивачам не повернуте і як пояснив відповідач ОСОБА_4 йому не відомо де майно знаходиться, позивачі звернулись до суду з цим позовом і вимагають стягнути з відповідачів в солідарному порядку вартість майна в сумі 1931130 грн, яке за постановою про арешт і опис було передане на відповідальне зберігання ОСОБА_4 .

Розмір майнової шкоди позивачі підтверджують звітом 0-89 про оцінку збитків, що завдані ОСОБА_3 , складеним суб`єктом оціночної діяльності - Вінницька торгово-промислова палата, оцінювач - ОСОБА_7 .

Дослідивши надані сторонами докази і наведені доводи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних правових підстав:

За змістом статей 15, 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Як убачається з матеріалів справи, предметом позову є стягнення з відповідачів збитків, завданих внаслідок невиконання відповідачами зобов`язань щодо зберігання речей, переданих їм державним виконавцем в ході виконання судового рішення про виселення на відповідальне зберігання.

Порядок та умови зберігання майна описаного та арештованого державним виконавцем в ході примусового виконання рішень судів, органів (посадових осіб) передбачено ст.58 Закону України «Про виконавче провадження». Майно, на яке накладено арешт, передається на зберігання боржникові або іншим особам (далі - зберігач), що призначені виконавцем у постанові про опис та арешт майна (коштів) боржника, під розписку. У разі порушення зберігачем порядку та умов зберігання та незаконні дії щодо майна описаного та арештованого державним виконавцем передбачена кримінальна відповідальність у відповідності до ст.388 КК України.

Відповідно до частини 1 статті 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання (частина 1статті 938 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 942 ЦК України зберігач зобов`язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі.

За втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах (частина 1 статті 950 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 22 ЦК України збитками визнаються витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Згідно з частиною 1 статті 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Зі змісту статей 614, 623 ЦК України убачається, що для застосування такого заходу відповідальності, як стягнення збитків потрібна наявність усіх елементів складу господарського правопорушення: 1) порушення зобов`язання; 2) збитки; 3) причинний зв`язок між порушенням зобов`язання та збитками; 4) вина.

Окрім того, відповідно до положень ст.66 ЗУ «Про виконавче провадження», яке регулює порядок виконання судових рішень про виселення. Відповідно до положень цієї статті примусове виселення полягає у звільненні приміщення, зазначеного у виконавчому документі, від боржника, його майна, домашніх тварин та у забороні боржнику користуватися цим приміщенням. Примусовому виселенню підлягають виключно особи, зазначені у виконавчому документі. Примусове виселення здійснюється у присутності понятих за участю працівників поліції. Якщо виконання рішення здійснюється за відсутності боржника, державний виконавець зобов`язаний провести опис майна. Описане майно передається для відповідального зберігання стягувачу або іншій особі, визначеній державним виконавцем.

Передане для зберігання майно боржника повертається йому державним виконавцем на підставі акта після відшкодування боржником витрат, пов`язаних із зберіганням такого майна. У разі якщо боржник відмовляється відшкодувати витрати, пов`язані із зберіганням майна, вони компенсуються за рахунок реалізації майна боржника або його частини.

Зберігання майна здійснюється протягом не більше двох місяців з дня передачі на зберігання. Після закінчення двомісячного строку невитребуване майно реалізується в порядку, визначеному цим Законом. Отримані від реалізації такого майна кошти, за вирахуванням понесених витрат, перераховуються боржнику. У разі якщо майно не було реалізовано, розпорядження ним здійснюється в порядку, встановленому для розпорядження безхазяйним майном.

Як убачається із матеріалів справи, 10.08.2018 року державним виконавцем винесено постанову про опис та арешт майна боржників ОСОБА_1 і ОСОБА_3 ,що знаходилось в квартирі АДРЕСА_1 , з якої боржників було виселено без надання іншого житла. Описане та арештоване майно передано на відповідальне зберігання представнику стягувача - ОСОБА_4 . В постанові значено державним виконавцем, що «описане майно буде передане для реалізації не раніше 10.10.2018 року (а.с.31).

Судом встановлено , що 10.08.2018 року по 24.08.2018 року описане та арештоване майно зберігалось в квартирі АДРЕСА_1 , надалі - майно було перевезено для зберігання на складському приміщенні по АДРЕСА_2 (а.с.166-171). Договір оренди було укладено ОСОБА_4 на строк з 24.08.2018 року по 31.12.2018 року.

У якості доказів на підтвердження факту нестачі майна сторона позивача посилається на протоколи допиту свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , складених слідчим СВ Шевченківського ВП Приморського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області в межах досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ч.1 ст.388 ККУ за поданням державного виконавця. Свідок ОСОБА_4 стверджував, що майно зберігалось належним чином до грудня місяця 2018 року, тому як боржники відмовлялись забирати свої речі, а державний виконавець письмове звернення зберігача щодо його подальших дій відносно майна, переданого на відповідальне зберігання, залишив без уваги. ОСОБА_4 пояснив, що після 31.12.2018 року припинив сплачувати орендну плату за приміщення, де зберігалось спірне майно, і йому невідомо, що сталося з цим майном в подальшому. ОСОБА_5 стверджував, що йому майно не передавалось на відповідальне зберігання, він не забезпечував зберігання описаних речей і йому відомо зі слів ОСОБА_4 , що він - ОСОБА_4 за спливом терміну зберігання і відмовою позивачів забрати своє майно, речі викинув. Свідок ОСОБА_8 - державний виконавець, стверджував, що ОСОБА_4 зобов`язаний був зберігати передане йому майно до вимоги власника майна або вимоги державного виконавця та наданні доступу або до передачі його на реалізацію державному виконавцю. Будь-яких письмових доказів щодо умисного пошкодження (знищення) майна суд не отримав.

В судовому засіданні ОСОБА_4 , представник ОСОБА_5 і свідок ОСОБА_8 надавали аналогічні пояснення.

З пояснень цих осіб та з листування між позивачем ОСОБА_3 і Першим Приморським ВДВС убачається, що ОСОБА_4 у період з 10.08.2018 року по 10.10.2018 року забезпечив належне зберігання речей, переданих йому державним виконавцем на відповідальне зберігання, що позивачам було відоме місце зберігання спірного майна - складське приміщення АДРЕСА_2 . Причини, з яких позивачі не забрали свої речі, судом не встановлено. Заява представника позивачів, що речі не віддавав ОСОБА_4 не підтверджені будь-якими доказами, а твердження позивачів, що строк зберігання майна не визначався державним виконавцем, не міститься на вимогах закону.

За положеннями статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

У відповідності до частини 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Законодавець виключає збирання доказів судом, що стосується предмета спору, з власної ініціативи, за винятком витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом, як передбачено частиною 7 статті 81 ЦПК України.

Суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 є недоведеними і тому не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.259, 263-265,268 ЦПК України, суд

Вирішив:

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 і ОСОБА_5 про стягнення майнової шкоди, завданої внаслідок втрати речей, переданих на зберігання залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду через Київський районний суд м.Одеси протягом 30 днів з дня його проголошення.

Дата виготовлення повного тексту судового рішення - до 24.02.2020 року.

Суддя Калашнікова О. І.