Справа № 463/599/20
Провадження № 2/463/712/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2020 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Леньо С. І.

з участю секретаря Станько Р.О.

представника позивача Чирика А.І.

представника відповідача Гриніва Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», треті особи приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Тертична Елеонора Віталіївна, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання недійним іпотечного застереження -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, просить ухвалити рішення, яким визнати недійсною статтю 5 договору іпотеки з застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя укладеного 18.05.2007 між Акціонерним Комерційним Промислово-Інвестиційним Банком та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , посвідченим ПН ЛМНО Тертичною Е.В. та зареєстрованим за номером 4868, предметом якого є нежитлові приміщення загальною площею 390,7 кв.м., які знаходяться за адресою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 18.05.2007 між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком та ним укладено кредитний договір № 563 від 18.05.2007 на суму 73 000 євро з кінцевим терміном повернення кредиту не пізніше 17.05.2027 та сплатою 12 % річних. Одночасно, з метою забезпечення виконання кредитних зобов`язань між банком і ним, а також ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 як іпотекодавцями укладено договір іпотеки, предметом якого є нежитлові приміщення, розташовані за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 390,7 кв.м. В подальшому, право вимоги за кредитним договором та договором іпотеки перейшло до відповідача. Стаття 5 договору іпотеки містить в собі застереження про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку і на підставі цього застереження банк надіслав вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на нього. Вважає таке застереження недійсним, оскільки воно не відповідає загальним положенням про договір та не містить істотних умов, в тому числі передбачених ч. 4 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» щодо умов, у разі настання яких виникає право на позасудове звернення стягнення, порядку визначення вартості, прийнятних та належних способів обміну повідомленнями. Крім того, він з червня 1988 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з третьою особою - ОСОБА_7 , а нежитлові приміщення, які є предметом іпотеки набуті ним в період шлюбу та є спільною сумісною власністю. Його дружина надала згоду на укладення самого договору іпотеки, однак вона не надавала згоди на включення до договору відповідного застереження, що додатково характеризує оспорюване застереження як недійсне.

Інших заяв по суті справи, виключно в яких в силу вимог ч. 1 ст.174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору сторони та треті особи не подали.

В свою чергу, представник відповідача подав до суду заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності, оскільки правочин вчинено ним 18.05.2007, а позов до суду пред`явлено по спливу трьохрічного строку позовної давності.

Письмової відповіді на таку заяву позивач не подав.

Інформація про рух справи та процесуальні дії, вчинені судом в процесі її розгляду.

Позовна заява поступила до суду 23.01.2020.

Суддя своєю ухвалою від 28.01.2020 прийняв позовну заяву та відкрив провадження у справі, призначивши таку до розгляду за правилами загального позовного провадження. Визначено сторонам та третій особі строк для подання відзиву, відповіді на відзив, письмових заперечень та письмових пояснень щодо позову та відзиву.

Одночасно, цією ухвалою до участі в справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору залучено ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 . Роз`яснено позивачу його обов`язок відповідно до ч. 3 ст. 187 ЦПК України направити таким третім особам копії позовної заяви з додатками не пізніше двох днів з дня вручення копії ухвали про відкриття провадження у справі, про що суду до початку підготовчого засідання необхідно подати відповідні докази виконання такого обов`язку.

Крім того, ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 29.01.2020 у порядку забезпечення позовних вимог до розгляду справи по суті заборонено суб`єктам, що здійснюють діяльність у сфері державної реєстрації прав вчиняти реєстраційні дії у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно по зміні власника відпочинково-розважального закладу, реєстраційний № 33015142, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 571,20 кв.м.

Ухвалу про забезпечення позову оскаржив відповідач. Постановою Львівського апеляційного суду від 04.08.2020 ухвала Личаківського районного суду м. Львова від 29.01.2020 залишена без змін.

Копія ухвали про відкриття провадження, у якій визначались строки подання заяв по суті справи, а також інформаційне повідомлення про права та обов`язки направлялось позивачу за адресою, яку він вказав у позовній заяві. З незалежних від суду причин позивач такого повідомлення не отримав, а конверт повернувся на адресу суду з поміткою «відсутній дома» (а.с.61).

Зрештою, інтереси позивача представляв адвокат і за загальним правилом, яке закріплено в статті 221 ЦПК України суд звільнений від обов`язку з`ясовувати обізнаність позивача з його правами.

В свою чергу, згідно повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.55) копію ухвали про відкриття провадження, а також інформаційне повідомлення про права та обов`язкивідповідач АТ «Альфа-Банк» отримав 10.02.2020. Як наслідок, п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву завершився 25.02.2020. Інтереси відповідача також представляв адвокат, а відтак, так само як і в попередньому випадку суд звільнений від обов`язку з`ясовувати обізнаність позивача з його правами.

З огляду на карантинні обмеження, суд неодноразово йшов на зустріч учасникам справи та відкладав судові засіданні з тією метою, щоб кожен мав можливість відстояти свою позицію перед судом. Крім того, суд розглянув абсолютно усі клопотання учасників справи, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловитись з приводу таких клопотань.

Внаслідок дії на території України карантину, процесуальні строки, в тому числі строки подання доказів були продовженими і з врахуванням вимог п. 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 731-ІХ від 18.06.2020, ці строки завершились 07.08.2020.

Після завершення цих строків, а саме 27.10.2020 представник відповідача в якості доказів подав до суду копію нотаріально посвідченої заяви третьої особи ОСОБА_7 від 18.05.2007 про згоду на укладення її чоловіком (позивачем) договору іпотеки (а.с.162). Крім того, подав до суду аналогічні заяви ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ОСОБА_12 на укладення їхніми чоловікам згаданого вище договору іпотеки (а.с.163, 164, 165, 166, 167). Всі ці докази подані суду в електронній формі через систему «Електронний суд», а також додатково, на офіційну електронну адресу суду, що відповідно до ч. 9 ст. 83 ЦПК України звільняє відповідача від обов`язку направлення таких доказів іншим учасникам справи.

Разом з тим, за змістом ч. 3 ст. 83 ЦПК України, відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Крім того, відповідно до ч. 8 цієї статті докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Незважаючи на те, що за правилами ч. 3 ст. 83 ЦПК України строк подання доказів для відповідача завершився ще 25.02.2020, тобто до запровадження на всій території України карантину, який згідно постанови КМУ № 211 від 11.03.2020 розпочався 12.03.2020, представник відповідача у своїй заяві від 27.10.2020 взагалі не обґрунтував неможливості подання таких доказів у встановлений судом строк. Крім того, у строк для подання відзиву відповідач теж не вказував про неможливість подання доказів, як того вимагає ч. 4 ст. 83 ЦПК України.

За загальним правилом, яке передбачено у ч. 8 ст. 83 ЦПК України суд не повинен приймати доказів, які долучені представником відповідача до його заяви від 27.10.2020.

Однак як зазначено в самій позовній заяві (а.с.4), факт надання ОСОБА_7 згоди на укладення договору іпотеки позивачем визнається, а тому, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України ця обставина є такою, що не підлягає доказуванню.

Тому, суд приймає як доказ заяву ОСОБА_7 від 18.05.2007 про згоду на укладення її чоловіком (позивачем) договору іпотеки і одночасно, не приймає всі інші докази, які подані в додатку до заяви від 27.10.2020.

Крім того, представник відповідача подав до суду клопотання про залишення позову без розгляду на підставі п. 2 ч. 1 ст. 257 ЦПК України. Суд не розглядав цього клопотання, оскільки заявою від 27.10.2020 представник відповідача його відкликав.

Справа розглядалась в порядку загального позовного провадження, і перед тим як розпочати розгляд справи по суті суд провів підготовче засідання, в межах якого були виконані завдання підготовчого провадження.

Підготовче провадження закрито ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 27.10.2020. Справа призначена до судового розгляду по суті.

З метою спонукання позивача до виконання ним процесуальних обов`язків, передбачених ч. 3 ст. 187 ЦПК України, а саме направлення залученим третім особам копії позовної заяви з додатками, суд своєю ухвалою від 04.11.2020 застосував до нього заходи процесуального примусу та стягнув з позивача штраф в сумі двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 4204 грн.

Після застосування заходів процесуального примусу позивач виконав свій обов`язок та направив залученим третім особам копію позовної заяви з додатками, а відтак, загроза неповноти судового розгляду перестала існувати.

Крім того, позивач долучив до матеріалів справи копію медичної довідки сімейного лікаря, згідно якої у період з 11.08.2020 по 30.08.2020 він перебував на амбулаторному лікуванні з приводу двобічної пневмонії.

Тому, у відповідності до вимог ч. 6 ст. 148 ЦПК України суд своєю ухвалою від 04.12.2020 скасував ухвалу від 04.11.2020 про стягнення з позивача штрафу.

Відтак, суд у відповідності до вимог ч.5 ст.12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Представник відповідача, а також треті особи, як вбачається, не скористались своїм правом подати заяви по суті справи, хоча представник відповідача надавав пояснення особисто і суд надасть їм правову оцінку. Третя особа ПН ЛМНО Тертична Е.В. просила проводити розгляд справи у її відсутності. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони та треті особи суду не повідомляли, при тому що в силу ч. ч. 2, 3, 4 ст. 83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи.

Суд у відповідності до вимог ч. 7 ст. 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків.

Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч. 3 ст. 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін чи третіх осіб наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції.

Узагальнена позиція учасників справи.

В судовому засіданні повноважний представник позивача підтримав заявлені вимоги. Дав пояснення, аналогічні вищенаведеним та просить позов задовольнити. Вважає, що позовна давність не пропущена, оскільки така повинна обраховуватись з моменту початку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки.

Представник відповідача в судовому засіданні проти обґрунтованості позову заперечив, оскільки дружина позивача - третя особа ОСОБА_7 надала згоду на укладення договору іпотеки. Просить відмовити в позові та застосувати наслідки спливу строку позовної давності.

Треті особи в судове засідання не з`явились, хоча про дату, місце та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. ПН ЛМНО Тертична Е.В. подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Повноважний представник третьої особи ОСОБА_3 - адвокат Іваночко М.А. подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи через його зайнятість в іншому судовому процесі. По-перше, ЦПК України не встановлює пріоритетності одних справ над іншими, а по-друге, для третьої особи ОСОБА_3 завершились усі строки для подання письмових пояснень та доказів і у своєму клопотанні представник третьої особи навіть не вказує про існування тих чи інших обставин, які б перешкоджали суду завершити розгляд справи. Тому, враховуючи строки розгляду цієї справи, а також той факт, що справа розглядається по суті, суд відхиляє клопотання про відкладення розгляду справи.

Інші треті особи причин неявки не повідомили, заяв про розгляд справи без їх участі не подали.

З огляду на обсяг зібраних доказів, яких достатньо для ухвалення законного та обґрунтованого рішення суд вважає можливим завершити розгляд справи у відсутності осіб які не з`явились.

Позиція суду.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України суд приходить до висновку, що в задоволенні позову належить відмовити з огляду на таке.

Фактичні обставини справи.

18.05.2007 між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 563 від 18.05.2007 на суму 73 000 євро з кінцевим терміном повернення кредиту не пізніше 17.05.2027 та сплатою 12 % річних (а.с.10-12).

З метою забезпечення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором 18.05.2007 між банком як іпотекодержателем та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 як іпотекодавцями укладено договір іпотеки з застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя (а.с.13-17). Предметом іпотеки є нежитлові приміщення, загальною площею 390,7 кв.м., що позначені на плані цифрами 1-7, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 . Предмет іпотеки належить іпотекодавцям на праві спільної часткової власності на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 27.04.2007 (п. 1.3 ст. 1 договору іпотеки).

В подальшому, предмет іпотеки був підданий реконструкції та згідно копії свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 08.02.2011 (а.с.39) його загальна площа становить 571,2 кв.м. Позивач є власником 3/20 ідеальних частин предмета іпотеки. Іншими співвласниками предмета іпотеки залишились ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 .

Стаття 5 договору іпотеки передбачає порядок задоволення вимог іпотекодержателя та порядок звернення стягнення на предмет іпотеки. Зокрема, п. 5.1 ст. 5 договору передбачає випадки набуття іпотеко держателем права звернення стягнення на предмет іпотеки, а пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 - способи звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: шляхом позасудового врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки, в тому числі:

продажу іпотекодержателем від свого імені предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку»;

продажу іпотекодавцями (або за його дорученням, оформленим відповідною довіреністю - іпотеко держателем) предмету іпотеки третій особі на користь іпотекодержателя;

передачі іпотекодавцем - майновим поручителем іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання боржником зобов`язань за кредитним договором у порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку» Договори про задоволення вимог іпотекодержателя є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки. З моменту переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, іпотекодавці зобов`язані передати всю технічну та іншу документацію відносно предмета іпотеки, необхідну для здійснення реєстрації права власності на предмет іпотеки;

іншим способом, що не суперечить чинному на момент реалізації предмету іпотеки законодавству.

Надалі, пп. 5.2.2 п. 5.2 ст. 5 передбачає судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки або шляхом звернення до нотаріуса для вчинення виконавчого напису.

Пункт 5.3 передбачає перелік вимог, які вправі задовольнити іпотекодержатель за рахунок коштів, що отримані внаслідок реалізації предмета іпотеки.

В подальшому, на підставі договору про відступлення права вимоги від 17.12.2012 (а.с.18-28) та договору про передачу прав за договорами забезпечення (а.с.29-32), укладених між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ПАТ «Альфа-Банк», право вимоги за згаданим вище кредитним договором перейшло до відповідача. Вказане додатково підтверджується витягами з додатку № 1 до договору про передачу прав за договорами забезпечення від 17.12.2012 (а.с.33, 34) та витягу до додатку № 1 до договору про відступлення прав вимоги від 17.12.2012 (а.с.35).

У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором відповідач направив позивачу та іншим іпотекодавцям вимогу про сплату заборгованості за кредитним договором в розмірі 118 223,49 євро. У разі невиконання цієї вимоги протягом тридцяти денного строку банк повідомив іпотекодавців про свій намір звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання в порядку, передбаченому ст. 37.Закону України «Про іпотеку».

Заперечуючи дійсність відповідного іпотечного застереження, яке надає право банку звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому ст. 37.Закону України «Про іпотеку» позивач звернувся до суду з цим позовом.

Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

У статті 525 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Під час укладення оспорюваного договору сторони в порядку статті 638 ЦК України узгодили всі істотні умови даного правочину та погодилися з ними.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частини перша, третя статті 215 ЦК України).

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України).

У справі яка розглядається позивач не вказує спеціальної підстави недійсності оскаржуваної умови договору. Таким чином, умови оскаржуваного іпотечного застереження суд перевірить на предмет їх відповідності загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Стаття 546 ЦК України визначає види забезпечення виконання зобов`язання. Серед іншого, виконання зобов`язання може забезпечуватись заставою.

Окремим видом застави є іпотека (стаття 575 ЦК України).

Пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України «Про іпотеку» (тут і далі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За змістом статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Згідно з частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Статтею 36 Закону України «Про іпотеку» передбачено порядок позасудового врегулювання.

Так, відповідно до частини першої цієї статті сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Вимоги до договору про задоволення вимог іпотекодержателя (іпотечного застереження) передбачені у частині четвертій цієї статті. Так, вказаний договір може передбачати:

передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону;

право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Таким чином, умови договору про задоволення вимог іпотекодержателя або ж відповідне іпотечне застереження визначаються за погодженням зі сторонами та може передбачати один із способів позасудового врегулювання, в тому числі передбачений статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Такою була редакції статті 36 Закону України «Про іпотеку» на момент укладення сторонами договору іпотеки. В подальшому, редакція цієї статті змінювалась.

Зокрема, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» № 2478-VIII від 03.07.2018 (далі Закон № 2478-VIII) частина четверта Закону України «Про іпотеку» викладена в новій редакції, а саме:

«У договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або у відповідному застереженні в іпотечному договорі зазначаються:

умови, у разі настання яких іпотекодержатель може використати своє право на позасудове стягнення;

порядок визначення вартості, за якою іпотекодержатель набуває право власності на предмет іпотеки;

прийнятні та належні способи обміну повідомленнями між сторонами договору.»

Закон № 2478-VIII набрав чинності 04.11.2018 та введений в дію 04.02.2019 і як вбачається з мотивів позову, невідповідність іпотечного застереження вимогам частини 4 статті 36 Закону України «Про іпотеку» в редакції Закону № 2478-VIII позивач вважає підставою для визнання його недійсним.

Вказані висновки є помилкові.

Зокрема, відповідно до п. 2 Розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 2478-VIII цей Закон застосовується до відносин, що виникли після введення його в дію, а також до відносин, що виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення його в дію, крім частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку», що застосовується виключно до договорів і угод, укладених після введення в дію цього Закону.

Таким чином, до спірних правовідносин мають застосовуватись правила частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку» в редакції, до внесення змін Законом № 2478-VIII, яка не передбачала необхідності узгоджувати у відповідному іпотечному застереженні умов у разі настання яких іпотекодержатель може використати своє право на позасудове стягнення; порядку визначення вартості, за якою іпотекодержатель набуває право власності на предмет іпотеки; прийнятних та належних способів обміну повідомленнями між сторонами договору.

Отже, слід вважати, що оскаржуване іпотечне застереження не суперечить вимогам ЦК України та вимогам Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на момент його укладення.

Надалі суд надасть правову оцінку аргументам позову щодо ненадання дружиною позивача додаткової згоди на включення до договору іпотеки умов про іпотечне застереження.

Відповідно до копії свідоцтва про укладення шлюбу (а.с.36) позивач перебуває у зареєстрованому шлюбі з третьою особою ОСОБА_7 Шлюб зареєстровано 05.06.1988. Право власності на частку у згаданому майні, яке є предметом іпотеки позивач набув 27.04.2007 на підставі договору купівлі-продажу (п. 1.3 ст. 1 договору іпотеки).

Як уже зазначалось вище, сторони не оспорюють тієї обставини, що ОСОБА_7 надала згоду на укладення її чоловіком ОСОБА_1 договору іпотеки.

Отже, суду належить відповісти на питання про те, чи вимагається згідно чинного законодавства додаткова згода другого з подружжя на включення до іпотечного договору іпотечного застереження.

При вирішенні цього питання суд враховує таке.

За змістом частини третьої статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Крім того, стаття 578 ЦК України та частина друга статті 6 Закону України «Про іпотеку» передбачають, що майно, яке є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою всіх співвласників. Умовою передачі співвласником нерухомого майна в іпотеку своєї частки в спільному майні без згоди інших співвласників є виділення її в натурі та реєстрація права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості.

Вище уже зазначалось, що іпотека має похідний характер, відповідно до якого іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

В свою чергу, відповідно до статей 12 і 33 Закону України «Про іпотеку», одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підставами звернення стягнення на предмет іпотеки є: рішення суду, виконавчий напис нотаріуса або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону).

Таким чином, як зазначила Велика Палата Верховного Суду під час розгляду цивільної справи № 310/11024/15-ц (постанова від 29.05.2019) Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду (стаття 39 Закону) є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (стаття 41-47 Закону); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону).

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 Закону): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону.

Отже, передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» є лише позасудовим способом задоволення вимог іпотекодержателя.

Перелік істотних умов до договору іпотеки передбачені у частині першій статті 18 Закону України «Про іпотеку» за змістом якої, умови щодо визначення способу звернення стягнення на предмет іпотеки не визначені законодавцем як істотні. Навпаки, виходячи зі змісту частини другої цієї статті, такі умови мають додатковий характер.

Системний аналіз вказаних вище правових норм свідчить про те, що згода на укладення договору іпотеки охоплює собою всі його умови, а окремі умови, в тому числі іпотечне застереження яке міститься в договорі, не потребують додаткового погодження, не говорячи вже про те, що такі умови взагалі не є істотними.

Тому, суд відкидає аргументи позивача про недійсність оспорюваного договору та у підсумку відмовляє в позові через його безпідставність.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134)).

Оскільки у даній справі суд відмовив в позові через його безпідставність, заява відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності не розглядається.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року)

З огляду на факти справи, доводи сторін та згадані вище висновки, суд вважає, що він розглянув основні юридичні питання, порушені у цій справі, та немає необхідності аналізувати будь-які інші аргументи сторін, які по суті зводяться до переоцінки доказів та не мають вирішального значення для справи.

У відповідності до вимог ч. 9 ст. 158 ЦПК України цим рішенням належить скасувати заходи забезпечення позову, що вжиті ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 29.01.2020.

Щодо судового збору.

У зв`язку з відмовою в позові понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Клопотання про компенсацію судових витрат, а також доказів про такі витрати відповідач не подавав. Крім того, відповідач не подавав суду попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які він поніс або очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Відповідно, суд не вбачає підстав для прийняття рішення про відшкодування відповідачу понесених ним судових витрат.

Аналогічною є позиція суду відносно третіх осіб, які також не подали суду доказів про понесені ними судові витрати, та крім цього не повідомляли про їх попередній розмір.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 12, 81, 82, 141, 223, 263-265, 268 ЦПК України, ст. ст. 3, 11, 15, 16, 202, 203, 204, 215, 217, 509, 525, 526, 530, 546, 575, 578, 610, 612, 626, 627, 638 ЦК України, суд

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», треті особи приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Тертична Елеонора Віталіївна, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання недійсною статті 5 Договору іпотеки з застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, укладеного 18.05.2007 між Акціонерним Комерційним Промислово-Інвестиційним Банком та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тертичною Елеонорою Віталіївною, зареєстрованого за № 4868 - відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 29 січня 2020 року, а саме заборону суб`єктам, що здійснюють діяльність у сфері державної реєстрації прав вчиняти реєстраційні дії у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно по зміні власника відпочинково-розважального закладу, реєстраційний № 33015142, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 571,20 кв.м.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст. ст. 354,355, пп. 15.5 п. 15 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 11.01.2021.

Суддя: Леньо С. І.