ПОСТАНОВА
Іменем України
30 листопада 2020 року м. Кропивницький

справа № 405/2199/20

провадження № 22-ц/4809/1500/20

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
Мурашка С. І. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А. М., Карпенка О. Л.
учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
відповідач Військова частина НОМЕР_1 ,
розглянув порядку спрощеного (письмового) позовного провадження, без повідомлення учасників справи, цивільну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 20 серпня 2020 року у складі судді Шевченко І. М. і В С Т А Н О В И В :
В квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 та просив стягнути на свою користь компенсацію за піднайм житла в розмірі 52 950 грн та моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.
Позовна заява мотивована тим, що позивач проходить військову службу на посаді командира роти спеціального призначення загону спеціальних операцій військової частини НОМЕР_1 в м. Кропивницькому.
23 жовтня 2017 року ОСОБА_1 на ім`я командира Військової частини НОМЕР_2 подав рапорт про зарахування на облік для поліпшення житлових умов зі складом сім`ї дві особи, а також про включення до списків осіб на першочергове отримання житлового приміщення, як учасника бойових дій.
Рішенням Житлової комісії Військової частини НОМЕР_2 № 19 від 03 листопада 2017 року йому було відмовлено в зарахуванні на облік для поліпшення житлових умов.
В жовтні 2018 року ОСОБА_1 подав позов, в якому просив визнати протиправним рішення житлової комісії та зобов`язати житлову комісію зарахувати його зі складом сім`ї на квартирний облік, а також у списках осіб, які мають право на першочергове отримання житлових приміщень з 16 листопада 2015 року.
За наслідками розгляду вказаної позовної заяви, рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда, яке набрало законної сили, позов було задоволено та зараховано ОСОБА_1 на квартирний облік відповідно до рішення, проте в період з 23.10.2017 по 03.07.2019 позивач не отримував належну йому компенсацію за піднайом житла, у зв`язку з протиправними діями житлової комісії. Окрім того, за час неотримання позивачем компенсації, він та його дружина з донькою зазнали моральної шкоди, яка полягає в тому, що ОСОБА_1 був вимушений шукати за власний рахунок житло для себе та своєї сім`ї.
Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда області від 20 вересня 2020 року позов задоволено частково.
Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 компенсацію за піднайом житла в сумі 52 950 грн.
Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 3 000 грн.
Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь держави судовий збір в сумі 4 204 грн.
Рішення суду мотивовано тим, що позивач, який є військовослужбовцем, учасником бойових дій, відповідно до рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 14.03.2019, зарахований на квартирний облік, проте в період з 23.10.2017 по 03.07.2019 не отримував належну йому компенсацію за піднайом житла у зв`язку з протиправними діями житлової комісії.
Задовольняючи частково позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивачу спричинено моральну шкоду внаслідок протиправних дій відповідача, яка є безпосереднім наслідком порушення його прав та яка полягає в тому, що він був вимушений шукати за власний рахунок житло для себе та сім`ї; душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього, офіцера ЗСУ та учасника АТО та членів його сім`ї; кошти, які він мав би отримати, могли б піти на забезпечення дружини, що перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також на забезпечення та виховання малолітньої доньки; з вини відповідача, він був вимушений обмежувати себе та своїх рідних в достатньому рівні життя; був вимушений шукати житло та витрачати додаткові кошти, за рахунок яких планував забезпечувати свою сім`ю.
В апеляційній скарзі Військова частина НОМЕР_1 просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 20 серпня 2020 року, а провадження по справі закрити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також з неповним та не всебічним з`ясуванням обставин справи.
Зміст позовних вимог свідчить про те, що підставою для звернення до суду є порушення з боку Військової частини НОМЕР_1 , в особі командира, його права як військовослужбовця на одержання грошової компенсації за піднайом (найом) житла, а саме протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень. В свою чергу, надання такої компенсації напряму залежить від статусу особи і пов`язане з проходженням військової служби, оскільки відповідні гарантії та компенсації поза діяльністю у сфері публічної (військової) служби не діють.
Оскільки виплата компенсації за піднайом військовослужбовцям та припинення такої виплати здійснюється на підставі наказу командира військової частини, даний спір має публічно-правовий характер та випливає із здійснення суб`єктом владних повноважень своїх владних управлінських функцій.
Також суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що рішення про зарахування позивача на квартирний облік є безумовною підставою для виплати йому компенсації за піднайом житла, адже суд не врахував Наказ Міністра оборони України № 737 від 30.11.2011 «Про затвердження Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями» та Наказ Міністерства оборони № 380 від 31.07.2018 «Про затвердження Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями», положення яких покладали обов`язок на військовослужбовця, який бажав отримувати компенсацію за піднайом жилих приміщень щорічно подавати відповідний рапорт разом з відповідними документами.
Позивачем, в порушення вказаної вимоги, до рапорту не було подано необхідних документів, а протягом 2018 року відповідний рапорт на отримання компенсації за піднайом жилих приміщень, як вимагало чинне законодавство, не подавав. Також, пасивна поведінка позивача у питанні реалізації своїх соціальних прав не може слугувати підставою для стягнення з військової частини моральної шкоди.
Від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою військової частини НОМЕР_1 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 20 серпня 2020 року.

Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до приписів частини тринадцятої статті 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Оскільки ціна позову становить 62 950 грн, що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (станом на 01.01.2020 становить 210 200 грн), апеляційна скарга розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню, а провадження у справі закриттю з огляду на таке.

З урахуванням вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 17.07.2007 по 17.06.2011 проходив навчання у Харківському університеті Повітряних Сил імені Івана Кожедуба. Під час навчання житловою площею не забезпечувався, мешкав у курсантському гуртожитку університету.
В період з липня 2011 року по грудень 2012 року позивач проходив військову службу за контрактом у 54 радіотехнічному батальйоні 8 армійського корпусу Сухопутних військ ЗСУ (Військова частина НОМЕР_3 ) смт. Гуйва. В цей період житлом за рахунок Міністерства оборони України також не забезпечувався, проживав у найманому житловому приміщенні, був зареєстрований за адресою військової частини, про що свідчить штамп у паспорті позивача.
В період з грудня 2012 року по серпень 2017 року проходив військову службу у Житомирському гарнізоні при Військовій частині НОМЕР_4 95 окремої аеромобільної бригади (перейменована в окрему десантно-штурмову бригаду ВДВ ЗСУ).
З 23.04.014 по 31.12.2016 позивач приймав безпосередню участь у проведенні антитерористичної операції у складі 95 окремої десантно-штурмової бригади (Військова частина польова пошта НОМЕР_5 ) на території Донецької та Луганської областей, є учасником бойових дій, що підтверджується відповідним посвідченням учасника бойових дій, виданим 11.08.2015 Командуванням високомобільних десантних військ Збройних Сил України.
З 08.04.2015 по 17.08.2017 позивач перебував на квартирному обліку та отримував належну компенсацію за піднайом житла при Військовій частині НОМЕР_4 зі складом сім`ї одна особа, а також у списках осіб, які мають право на першочергове отримання житлових приміщень з 16.11.2015.
З грудня 2012 року по серпень 2017 року позивач житлом за рахунок Міністерства оборони України не забезпечувався, проживав у найманому житловому приміщенні, також був зареєстрований за адресою військової частини, про що свідчить штамп у паспорті.
17.08.2017 рішенням житлової комісії Військової частини НОМЕР_4 позивача знято з квартирного обліку при Військовій частині НОМЕР_4 у зв`язку з переведенням на нове місце служби. В теперішній час позивач проходить військову службу на посаді командира роти спеціального призначення загону спеціальних операцій військової частини НОМЕР_1 в м. Кропивницький. До списків особового складу частини його зараховано згідно наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 03.08.2017 № 162, проживає разом з дружиною в будинку барачного типу при Військовій частині НОМЕР_2 , позивач та його дружина зареєстровані за адресою військової частини, про що свідчать штампи у паспортах.
23.10.2017 на ім`я командира Військової частини НОМЕР_2 позивачем було подано рапорт про зарахування на облік для поліпшення житлових умов зі складом сім`ї дві особи, а також про включення до списків осіб на першочергове отримання житлового приміщення, як учасника бойових дій, але йому було відмовлено. В жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.
Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 14.03.2019 визнано протиправним та скасовано рішення житлової комісії Військової частини НОМЕР_2 , оформлене протоколом від 03.11.2017 в частині відмови зарахувати позивача зі складом сім`ї на квартирний облік військовослужбовців, що потребують поліпшення житлових умов для отримання житлового приміщення з 08.04.2015, а також до списків осіб, які мають право на першочергове отримання житлових приміщень.
Зобов`язано житлову комісію Військової частини НОМЕР_2 зарахувати його зі складом сім`ї на квартирний облік військовослужбовців, що потребують поліпшення житлових умов для отримання житлового приміщення з датою зарахування 08.04.2015, а також до списків осіб, які мають право на першочергове отримання житлових приміщень.
Рішення суду на даний час набрало законної сили.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 липня 1950 року (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті першому статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів включно з … питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів …». Суд дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, «встановленим законом».

У справі «Занд проти Австрії» (заява N 7360/76, доповідь Європейської комісії з прав людини від 12 жовтня 1978 року) висловлено думку, що термін «суд, встановлений законом» у пункті першому статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з [...] питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів [...]»..

За правилами частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Тобто, в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.
Згідно з частинами першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частина третя статті 13 ЦПК України).

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У пункті першому частини першої статті 4 КАС передбачено, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Відповідно до пункту сімнадцятого частини першої статті 4 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

За змістом пункту другого частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби. Проходження публічної служби це процес діяльності особи на посадах, які вона обіймає, починаючи від моменту призначення на відповідну посаду та завершуючи припиненням публічної служби, із сукупністю всіх обставин і фактів, які супроводжують таку діяльність.

Оскільки така професійна діяльність нерозривно пов`язана з отриманням оплати (винагороди) за роботу, яку особа виконує на відповідній посаді, то правовідносини, пов`язані з нарахуваннями, виплатами, утриманнями, компенсаціями, перерахунками заробітної плати, компенсацій, грошової допомоги під час виконання такою особою своїх посадових обов`язків, є одним з елементів проходження публічної служби, а під час звільнення з публічної служби одним з елементів припинення такої служби.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби регулює Закон України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII).

Відповідно до частини другої статті 1 Закону № 2232-XII військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

За змістом частини першої статті 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Статтею 40 Закону № 2232-XII передбачено, що гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України "Про Збройні Сили України", "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей" та іншими законами.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української PCP та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до пункту 5 розділу V Наказу Міністерства оборони України № 380 від 31.08.2018 «Про затвердження Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями» військовослужбовцям відповідних категорій та курсантам вищих військових закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які не забезпечені жилими приміщеннями за місцем проходження військової служби за їх бажанням виплачується грошова компенсація за піднайом (найом) житлового приміщення.

Компенсація за піднайом виплачується за місцем проходження військової служби (навчання) відповідно до Порядку виплати грошової компенсації військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації та Державної спеціальної служби транспорту за піднайом (піднайом) ними жилих приміщень (далі Порядок), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.06.2013 року № 450, яка визначає розмір та механізм виплати грошової компенсації за піднайом (найом) житлових приміщень військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Держспецзв`язку, Держспецтрансслужби, Управління державної охорони, у тому числі особам офіцерського (у тому числі особам, які проходять військову службу за призовом осіб офіцерського складу), рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, курсантам вищих військових навчальних закладів та військових навчальних підрозділів вищих навчальних закладів, які мають сім`ї, та зазначеним у цьому пункті особам, які відряджені до МОН, ДКА.

За змістом пункту четвертого Порядку, грошова компенсація виплачується починаючи з дня реєстрації поданого в установленому порядку рапорту військовослужбовця особам офіцерського (у тому числі особам, які проходять військову службу за призовом осіб офіцерського складу), рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, - за місцем проходження військової служби згідно з наказом командира (начальника) військової частини.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідно до копії довідки № 631/336 від 26 лютого 2020 року, виданої Військовою частиною НОМЕР_1 Міністерства оборони України, капітан ОСОБА_1 перебуває на військовій службі в Військовій частині НОМЕР_1 (а. с. 8).

Звертаючись до суду з позовом про стягнення з Військової часини НОМЕР_1 компенсації за піднайом житла та моральної шкоди, позивач зазначав, що він як військовослужбовець Збройних сил України, учасник бойових дій, відповідно до рішення суду зарахований на квартирний облік, проте в період з 23.10.2017 по 03.07.2019 не отримував належну йому компенсацію за піднайом житла у зв`язку з протиправними діями житлової комісії.

Вищезазначене свідчить про те, що ОСОБА_1 перебуває на публічній службі в розумінні пункту 17 статті 4 КАС України, а тому спірні правовідносини між сторонами щодо стягнення компенсації за піднайом житла під час проходження військової служби в Збройних Силах України за своєю суттю є публічно-правовим спором відповідно до статті 19 КАС України.

За таких обставин суд приходить до висновку, що зазначені позовні вимоги виникли з публічно-правових відносин під час проходження позивачем публічної служби, а тому повинні розглядатися у порядку адміністративного судочинства.

Оскільки вимога ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди пов`язана з вимогою про стягнення компенсації за піднайом житла, така вимога також повинна розглядатися у порядку адміністративного судочинства.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не звернув уваги на зміст позовних вимог ОСОБА_1 , не врахував зазначені норми процесуального права та висновки Верховного Суду, не дослідивши питання юрисдикційності спору, помилково розглянув справу по суті в порядку цивільного судочинства.

За приписами п. 4 ч. 1 ст. 374, ч. 1, 2 ст. 377 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково, із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених ст. 255 та 257 ЦПК України.

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених ст. 19 - 22 ЦПК України, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Оскільки судом першої інстанції при розгляді даної справи не враховано, що вирішення даного спору не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі.

Керуючись п. 1 ст. 255, ст. ст. 256, 377 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 20 вересня 2020 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення коштів та моральної шкоди закрити.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що розгляд справи віднесено до юрисдикції адміністративного суду та протягом десяти днів з дня отримання копії цієї постанови він може звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий суддя С. І. Мурашко
Судді А. М. Головань
О. Л. Карпенко