Єдиний унікальний номер справи 373/2135/17
Провадження №22-ц/824/1191/2020
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Тімуш Д.І.

розглянувши справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 04 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_5 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , треті особи: Дівичківська сільська рада Переяслав-Хмельницького району, Переяслав-Хмельницька районна державна нотаріальна контора Київської області про визнання права власності на спадкове майно;

зустрічним позовом ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в особі законного представника ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку спадкування;

зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в особі законного представника ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання житлового будинку особистим майном,

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2017 року позивачі звернулися до суду із позовом про визнання права власності на спадкове майно, обґрунтовуючи його наступним:

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_8 , який був сином, батьком та колишнім чоловіком позивачів. Після його смерті відкрилась спадщина на Ѕ частину нерухомого та рухомого майна. В установлений законом строк позивачі звернулись до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, але нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно. Правовстановлюючі документи знаходяться у іншого спадкоємця - відповідача по справі, яка була дружиною померлого, і надати їх позивачам відмовила. Крім того вона незаконно відчужила іншій особі автомобіль марки «Опель-Астра», який входить до складу спадщини. На підставі наведеного просили суд визнати право власності на спадкове майно по 1/10 частці за кожним позивачем та витребувати відчужене майно від добросовісного набувача.

В травні 2018 року відповідач в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої доньки звернулася із зустрічним позовом, який мотивувала тим, що після смерті ОСОБА_8 відкрилась спадщина як на Ѕ частину належного тому рухомого та нерухомого майна, так і на зобов`язання за кредитним договором. При цьому за час життя спадкодавець заповіту не складав. Вважає, що позивачі, які є спадкоємцями першої черги (батьки, неповнолітні діти) крім частки в спадковому майні успадковують ще і кредитні зобов`язання, які розподіляються між спадкоємцями в рівних частках. Такі зобов`язання після смерті чоловіка відповідач несла самостійно, тому просить розподілити їх порівну, а зайво сплачені кошти стягнути з позивачів на її користь. Крім того просила визнати за нею та неповнолітньою донькою право власності по 1/10 частині від всієї спадкової маси.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 (колишня дружина померлого) в інтересах неповнолітнього сина звернулася до суду із зустрічним позовом, який обґрунтовувала своєю незгодою із зустрічним позовом відповідача, а саме визнання за нею та її дочкою 2/10 частини права власності на житловий будинок. Вказує, що спірний будинок не входить до маси спадкового майна, а є її особистим майном, який вона придбала у 1998 році за кошти, отримані від продажу власної квартири. Просила визнати житловий будинок її особистим майном.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 04 жовтня 2019 року:

- первісний позов задоволений частково, за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 визнано в порядку спадкування за законом право власності по 1/10 частині автомобіля марки «MITSUBISHI-PAJERO», мотоцикла марки «GEON-X-ROAD 200», причепа марки « НОМЕР_1 », скутера марки МАКС-SY 150-ТЗС», скутера марки «SPEEDGEAR», мотоцикла марки «HYOSUNG- НОМЕР_2 »; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено;

- позов ОСОБА_5 та ОСОБА_6 задоволено частково, за вказаними особами в порядку спадкування за законом визнано право власності по 1/10 частині автомобіля марки «MITSUBISHI-PAJERO» та житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ; за ОСОБА_5 визнано право власності на 1/2 частину автомобіля марки «MITSUBISHI-PAJERO», як на частку в праві спільної власності подружжя після смерті одного із подружжя; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено;

- позов ОСОБА_1 про визнання житлового будинку особистим майном залишений без задоволення;

- вирішене питання розподілу судових витрат по справі.

Не погоджуючись з ухваленим по справі рішенням, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Оскаржуване рішення в частині відмови їй в задоволенні зустрічного позову та визнання житлового будинку її особистим майном вважає незаконним та таким, що ухвалене внаслідок неповного з`ясування всіх обставин справи з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права.

Також не погоджуючись з ухваленим по справі рішенням, позивачі за первісним позовом подали апеляційну скаргу. Оскаржуване рішення в частині відмови в задоволені вимоги про визнання за ними права власності по 1/10 частини будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_2 за кожним вважають таким, що ухвалене при неправильному застосуванні норм матеріального права, порушенні норм процесуального права, невідповідності висновків суду обставинам справи. На підставі цього вважають висновки суду такими, що не ґрунтуються на положеннях закону та є помилковими, відтак рішення суду в оскаржуваній частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення таких вимог.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ч. 4 та ч. 5 ст. 367 ЦПК України передбачені умови, за яких суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів та вимог апеляційної скарги. Зокрема, таке право надано апеляційному суду у випадку, якщо під час розгляду справи будуть встановлені порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Таке ж право є у апеляційного суду й у випадку, якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилася очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження. Даний перелік є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає.

В своїй апеляційній скарзі позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 погоджується з рішенням суду та оскаржує його лише в частині відмови в задоволенні її зустрічного позову щодо визнання будинку, що розташований по АДРЕСА_1 особистим майном; позивачі за первісним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 оскаржують рішення суду лише в частині відмови судом першої інстанції в задоволені їх вимог про визнання за кожним з них права власності в порядку спадкування на 1/10 частину будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_2 .

В даному випадку передбачені законом підстави для виходу суду апеляційної інстанції за межі доводів та вимог апеляційних скарг відсутні, відтак апеляційний перегляд справи буде здійснюватися лише в оскаржуваних частинах.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з огляду на наступне:

Свої вимоги апелянт обґрунтовувала положенням ст. 57 СК України, відповідно до якої майно, набуте особою хоча і за час шлюбу, але за особисті кошти, є особистою власністю такої особи.

Стаття 58 Конституції України 1996 року закріплює один з найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності.

З матеріалів справи вбачається, що спірний будинок по АДРЕСА_1 було придбано подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_8 06.08.1998 року. В той же час на час набуття такого будинку правова норма, якою позивач обґрунтовує свою вимогу, не існувала, відтак така норма не може розповсюджуватися на даний випадок. На час набуття подружжям спірного будинку діяв Кодекс про шлюб та сім`ю України, який передбачав, що нажите подружжям за час шлюбу майно є його спільною сумісною власністю та не передбачав визнання майна, набутого особою за час шлюбу за особисті кошти, особистою власністю такої особи.

Зважаючи на викладене, спірний житловий будинок не може бути визнаний таким, що є особистою власністю ОСОБА_1 .

Звертає увагу колегія суддів апеляційного суду і на те, що як вбачається з рішення Переяслав-Хмельницького районного суду Київської області від 10.12.1999 року, при виконанні рішення Бориспільського міського суду Київської області від 20.09.1999 року про стягнення коштів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_9 , державний виконавець включив в акт опису майна весь спірний будинок по АДРЕСА_1 , який на даний час ОСОБА_1 просить визнати особистим майном. В той е час ОСОБА_8 подав до суду позов про виключення Ѕ частини будинку з акту опису майна, оскільки вказана частина належить не його дружині, а йому. При розгляді такої справи ОСОБА_1 позовні вимоги визнала і не заперечувала проти їх задоволення. За результатом розгляду справи суд прийшов до висновку, що право ОСОБА_8 на Ѕ частину спірного будинку є доведеним, у зв`язку з чим позов задовольнив та виключив вказану частину будинку з акту опису майна. Таким чином, з ухваленням у 1999 році судового рішення, що набрало законної сили, обставини належності Ѕ частини спірного будинку за ОСОБА_8 є встановленими і не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Аналогічний висновок зазначений Верховним судом у справі 367/5522/16-ц від 11.09.2019 року.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою №48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

За таких умов колегія суддів апеляційного суду вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо преюдиційності факту належності Ѕ частини спірного житлового будинку померлому ОСОБА_8 . На підставі викладеного позов ОСОБА_1 про визнання житлового будинку по АДРЕСА_1 особистим майном не підлягає до задоволення, що і було належним чином констатовано судом першої інстанції.

Не вбачає колегія суддів апеляційного суду й порушень вимог процесуального закону при вирішенні судом першої інстанції зустрічного позову, які б обумовлювали необхідність скасування рішення суду. Відповідно до положень ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення у випадку, коли:

1) справу розглянуто неповноважним складом суду;

2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими;

3) справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою;

4) суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі;

5) судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у рішенні;

6) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглядала справу;

7) суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Як вбачається з матеріалів справи, передбачені законом порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, в даному випадку відсутні. За таких умов у суду апеляційної інстанції відсутні правові підстави для виходу за межі доводів та вимог апеляційної скарги, відтак й підстави для зміни чи скасування оскаржуваного рішення в оскаржуваній частині за результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Стосовно апеляційної скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 :

Відмову в задоволенні вимог про визнання за позивачами в порядку спадкування частки в належній спадкодавцю земельній ділянці та житловому будинку суд першої інстанції обґрунтовував лише розбіжністю зазначених в документах різних часів адреси місцезнаходження таких об`єктів. При цьому саме право на спадкування такого майна та розмір часток спадкоємців суд вважав доведеним. Не заперечувалися такі обставини й учасниками справи.

Колегія суддів апеляційного суду зважає на неможливість відмови в задоволенні зазначених вимог лише на тій підставі, що назву вулиці було змінено, а сам спірний будинок обліковується в різних документах як під номером 2, так і під номером 2-А. При цьому жоден із учасників справи не заперечував той факт, що мова йшла про ту саму ділянку і той самий житловий будинок, а сам спір з цього приводу в ході розгляду справи в суді першої інстанції не виникав, відповідно суд його не розглядав.

При апеляційному розгляді справи апелянтами було представлено довідку Дівичківської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області, підписану старостою Єрківецького старостинського округу Дівичківської сільської ради стосовно того, що згідно погосподарської книги №2 за 2016-2020 року земельна ділянка площею 0,25 га за кадастровим номером :01:003:0008 обліковується у власності ОСОБА_8 та ОСОБА_5 в рівних частках й розташована під житловим будинком за адресою: АДРЕСА_2 . За таких умов ті мотиви, якими суд обґрунтовував відмову в задоволенні вимог в оскаржуваній частині, колегія суддів апеляційного суду вважає такими, що не відповідають обставинам справи, що й призвело невірного вирішення справи в цій частині.

У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення серед іншого є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. При цьому неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Враховуючи викладене, зважаючи на невірне вирішення справи судом першої інстанції в оскаржуваній частині, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги позивачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення по справі нового рішення про задоволення позовної вимоги про визнання права власності за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 по 1/10 частині житлового будинку та земельної ділянки що розташований по АДРЕСА_2 .

В решті рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

В задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 04 жовтня 2019 року в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про визнання права власності за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 по 1/10 частині житлового будинку та земельної ділянки що розташований по АДРЕСА_2 скасувати. Ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Визнати за ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_8 право власності на: 1/10 частину житлового будинку та земельної ділянки, що розташований по АДРЕСА_2 .

Визнати за ОСОБА_3 в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_8 право власності на: 1/10 частину житлового будинку таземельної ділянки, що розташований по АДРЕСА_2 .

Визнати за ОСОБА_4 в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_8 право власності на: 1/10 частину житлового будинку таземельної ділянки, що розташований по АДРЕСА_2 .

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді: Т.О. Писана

К.П. Приходько