Постанова

Іменем України

18 лютого 2020 року

м. Київ

справа № 454/1545/18

провадження № 61-14573св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Сокальська міська рада Львівської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 25 жовтня 2018 року у складі судді Струс Т. В. та постанову Львівського апеляційного суду від 23 травня 2019 року у складі колегії суддів: Савуляка Р. В., Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Сокальської міської рада Львівської області про визнання права власності на земельну ділянку площею 0,2864 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням - для ведення особистого підсобного господарства та ведення садівництва, а також стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що рішенням ХІІ сесії ХХІ скликання Сокальської міської ради від 03 грудня 1993 року їй передано у користування земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства та ведення садівництва площею 0,3373 га. Згідно кадастрового плану, площа земельної ділянки, що знаходиться у її постійному користуванні з уточненням меж за експлікацією угідь в даний час становить 0,2864 га (рілля 0,0600 га, сад 0,2264 га). Згідно рішення сесії Сокальської міської ради від 03 грудня 1993 року «Про приватизацію земельних ділянок в м. Сокаль», позивачу також передано у приватну власність земельну ділянку для обслуговування житлового будинку і господарських будівель площею 0,1000 га, власником якої вона є згідно Державного акта від 29 березня 2006 року серії ЯГ № 050143.

Звертала увагу на те, що земельною ділянкою площею 0,2864 га її сім`я користується постійно протягом понад 30 років та щорічно позивачка сплачує кошти за користування землею у місцевий бюджет. На даній земельній ділянці сім`я позивача вирощує сільськогосподарські культури, займається садівництвом. З даної земельної ділянки позивач практично утримує сім`ю, в склад якої входить її дочка та двоє її неповнолітніх дітей. На земельній ділянці ростуть багаторічні насадження, кущі, виноград. Факт постійного користування земельною ділянкою площею 0,2864 га для ведення особистого підсобного господарства та ведення садівництва підтверджується рішенням Сокальської міської ради від 03 грудня 1993 року.

Стверджувала, що на її неодноразові звернення до відповідача з проханням передати у власність земельну ділянку площею 0,2864 га їй було відмовлено.

Зазначала про те, що постановою Сокальського районного суду Львівської області від 21 квітня 2011 року вимоги позивача задоволено, скасовано рішення міської ради від 05 жовтня 2009 року № 329 «Про відмову у передачі у власність орендованої земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ». Зобов`язано Сокальську міську раду розглянути на сесії її заяву щодо передачі у власність земельної ділянки площею 0,2864 га. Судом встановлено, що позивач і члени її сім`ї постійно користуються вищевказаною земельною ділянкою протягом тривалого часу, про що, свідчать матеріали справи та свідчення допитаних в судовому засіданні свідків. На даний час відповідач відмовляється передати позивачу у приватну власність вказану земельну ділянку.

Посилаючись на наведене, ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на земельну ділянку площею 0,2864 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення якої - для ведення особистого підсобного господарства та ведення садівництва, а також стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

РішеннямСокальського районного суду Львівської області від 25 жовтня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що земельна ділянка на яку позивач просить визнати право власності за набувальною давністю перебуває у користуванні позивача, однак відноситься до земель комунальної власності, цільове використання яких - землі садибної забудови і при цьому Сокальською міською радою не ставилось питання про вилучення даної земельної ділянки у позивача.

Постановою Львівського апеляційного суду від 23 травня 2019 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що при вирішенні даної справи судом правильно встановлено фактичні обставини справи, застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену Цивільно процесуальним кодексом України (далі - ЦПК України) та ухвалене справедливе рішення. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У липні 2019 року ОСОБА_1 із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 25 жовтня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 23 травня 2019 року, у якій просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення першої та апеляційної інстанцій не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суди неповно з`ясували обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Вказувала, що посилання судів на те, що земельна ділянка площею 0,2864 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 відноситься до земель комунальної власності, цільове призначення якої - землі присадибної забудови, не підтверджено належними доказами.

Крім того, зазначала, що суди не взяли до уваги пояснення позивача на заперечення, однак з порушенням норм процесуального права долучили до матеріалів справи та оцінили як доказ рішення Сокальської міської Ради від 06 липня 2016 року № 162.

Разом з тим, переконувала, що судами не надано оцінку Кадастровому плану земельної ділянки, яка знаходиться в користуванні ОСОБА_1 із встановленими межовими знаками та невірно вказана стать свідків ОСОБА_2 (чоловік) та ОСОБА_3 (жінка).

У листопаді 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив Сокальської міської ради Львівської області на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому відповідач просить оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишити без змін, а касаційну скаргу без задоволення, посилаючись на необґрунтованість її доводів.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 27 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 25 жовтня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 23 травня 2019 року, витребувано матеріали справи № 454/1545/18 з Сокальського районного суду Львівської областіта встановлено особам, які беруть участь у справі, строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частинидругої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України (тут і далі в редакції на момент подання касаційної скарги) передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Судами встановлено, що згідно з копією витягу із рішення ХІІ сесії ХХІ скликання Сокальської міської ради від 03 грудня 1993 року «Про приватизацію земельних ділянок в м. Сокалі», ОСОБА_1 , яка проживає в АДРЕСА_1 , передано у приватну власність земельні ділянки надані їй для обслуговування житлового будинку і господарських будівель 1000,00 кв. м, та у тимчасове користування на праві оренди 3 373,00 кв. м.

Із копії Державного акта на право власності на земельну ділянку від 29 березня 2006 року серії ЯГ № 050143 ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,1000 га, що розташована в АДРЕСА_1 та передана їй для обслуговування житлового будинку та господарських будівель.

Відповідно до постанови Сокальського районного суду Львівської області від 21 квітня 2011 року, встановлено, що адміністративний позов ОСОБА_1 та ОСОБА_4 до Сокальської міської ради задоволено. Скасовано рішення Сокальської міської ради 23 сесії 5 скликання від 15 жовтня 2009 року № 329 «Про відмову у передачі у власність орендованої земельної ділянки по АДРЕСА_1 ». Зобов`язано Сокальську міську раду розглянути на сесії заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_4 щодо безоплатної передачі у власність земельної ділянки площею 0,2864 га в АДРЕСА_1 .

В свою чергу, згідно з копією рішення від 06 липня 2016 року № 162 Х сесії VII скликання Сокальської міської ради, встановлено, що ОСОБА_1 відмовлено у передачі у власність орендованої земельної ділянки по АДРЕСА_1 , площею 0,2864 га для ведення особистого підсобного господарства та ведення садівництва.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до частини першої статті 344 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державні реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Саме таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 (провадження №12-291гс18).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відмовляючи у задоволенні вимог про визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, дослідивши наявні у справі докази, надавши їм належну оцінку, правильно виходив із того, що правовою підставою набуття ОСОБА_1 права користування земельною ділянкою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , є рішення від 03 грудня 1993 року ХІІ сесії ХХІ скликання Сокальської міської ради, на право тимчасового користування земельною ділянкою на правах оренди, тобто володіння спірною земельною ділянкою спирається на певну правову підставу (законне володіння), що виключає можливість визнання за нею права власності на вказану земельну ділянку за набувальною давністю.

Крім того, суди правильно врахували, що відкритість і безперервність користування спірною земельною ділянкою, не є достатніми підставами для набуття права власності, відповідно до вимог статті 344 ЦК України.

Аргументи касаційної скарги про те, що рішення першої та апеляційної інстанцій не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки суди неповно з`ясували обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, при розгляді справи порушили норми процесуального права, не взяли до уваги пояснення позивача на заперечення, з порушенням норм процесуального права долучили до матеріалів справи та оцінили як доказ рішення Сокальської міської Ради від 06 липня 2016 року № 162 не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах судових рішень, а зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх спростували. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів згідно з положеннями статті 400 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (§ 23 рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року № 63566/00).

При цьому Верховний Суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам апеляційної скарги, які були предметом дослідження апеляційного суду із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Суди забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих доказів, оскаржувані рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права. Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, що можуть бути підставою для скасування судового рішення.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 25 жовтня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 23 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак

Г. І. Усик