РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 листопада 2020 року

м. Рівне

Справа № 569/236/20

Провадження № 22-ц/4815/1223/20

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчук Н. М.,

суддів: Хилевича С. В., Боймиструка С. В.,

секретар судового засідання Пиляй І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ;

відповідачі ОСОБА_3 , Управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвоката Іващенко Ірини Ігорівни, на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради про визнання права власності та забов`язання провести реєстрацію, ухвалене в м. Рівне 17.09.2020 року в складі судді Кучиної Н. Г., повний текст виготовлено 22.09.2020

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 17 вересня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради про визнання права власності та забов`язання провести реєстрацію відмовлено.

Не погодившись з рішенням, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 через свого представника подали апеляційну скаргу, в якій зазначають, що суд першої інстанції прийшов до неправильного висновку про відмову у задоволенні позову, зазначивши в оскаржуваному рішенні, що позивачі не позбавлені можливості реалізувати свої правомочності власників частки нерухомого майна, які виникають у них з моменту державної реєстрації права власності на 2/3 частина незавершеного будівництвом житлового житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та господарської будівлі «Б-1» у визначеному законом порядку. Суд послався на рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 21.06.2007 року у справі № 22- 462/2007, яким було розглянуто спір за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно та визнання договору дарування недійсним. Проте суд не врахував, що у даній справі розглянуто спір про визнання недійсним договору дарування в частині дарування 2/3 об`єкту незавершеного будівництва, який включає в себе: недобудований житловий будинок, готовністю 88%, та господарську будівлю «Б-1» . У справі № 22- 462/2007 суд не надав правової кваліфікації щодо розподілу часток у власності на господарську будівлю «Б-1» між особами, які спільно приймали участь у будівництві і в якому позивачам належить 2/3 частини. В контексті визначення часток у праві спільної часткової власності на господарську будівлю «Б-1» важливим є чітке встановлення правового режиму цього об`єкта нерухомості. Суд не звернув увагу на позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 17.06.2020 у справі № 910/12712/19, де вказано, що за змістом ст. ст. 185,190,316 ЦК України приналежні речі, які призначені для обслуговування належного сторонам нерухомого майна, не є окремими об`єктами нерухомого майна, а лише слідують за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом. Щодо господарської будівлі "Б-1" суд вказав, що право позивачів на 2/3 цієї будівлі не порушено, хоча це не відповідає дійсності. Права ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на будівлю "Б-1" неодноразово оспорюється ОСОБА_3 , що підтверджується судовими рішеннями. Суд не врахував, що судами у попередніх рішеннях було встановлено, що ОСОБА_3 не є одноосібним власником господарської будівлі "Б-1", відповідно до норм чинного цивільного права та не має жодної достатньої правової підстави для набуття права власності на всю господарську будівлю "Б-1". Однак, факт реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на незавершений будівництвом житловий будинок, готовністю 88%, та «Б-1» господарську будівлю. У зв`язку з цим відповідачем ОСОБА_3 їхнє право на 2/3 частини господарської будівлі не визнається, неодноразово, безпідставно оспорюється в судах. Хоча суд в оскаржуваному рішенні зазначив, що позивачі не позбавлені можливості реалізувати свої правомочності власників частки нерухомого майна, однак вони не можуть зареєструвати своє право власності на 2/3 господарську будівлю і таким чином захистити своє право. Просить скасувати рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове про задоволення позову повністю.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 рахує безпідставною апеляційну скаргу, а рішення законним.

У відзиві на апеляційну скаргу Управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради не погоджується з доводами щодо незаконності рішення в частині зобов`язання провести державну реєстрацію на господарську будівлю.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційних скарг стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційну скаргу підлягає до часткового ззадоволення.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено: житловий будинок, готовністю 88%, та господарська будівля, позначена на плані забудови «Б-1», в АДРЕСА_1 перебуває у спільній часткової власності: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 належить 2/3 частини на справі спільної сумісної власності; ОСОБА_3 належить 1/3 частина на праві особистої власності.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 21 червня 2007 року визнано недійсним договір дарування від 24 травня 2001 року, за яким ОСОБА_5 увесь недобудований житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 подарував ОСОБА_3 в частині дарування 2/3 частин цього будинку. Визнано за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 право власності на 2/3 частини недобудованого житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 готовністю 88%. Решту 1/3 частину цього будинковолодіння залишено у власності ОСОБА_3 (а.с.10-11).

На підставі рішення Апеляційного суду Рівненської області від 21 червня 2007 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Крук В.Р. 28.03.2013 року прийнято рішення №1209576 про проведення державної реєстрації права власності на незавершене будівництво, що розташоване: АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 . Відповідно до витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності зазначена актуальна інформація про об`єкт нерухомості: форма власності приватна, спільна часткова, розмір частки 1/3. У розділі «Додаткові відомості» вказано: незавершений будівництвом житловий будинок, готовність якого складає 88% та «Б-1» - господарська будівля(а.с.14).

На підставі цього ж рішення Апеляційного суду Рівненської області від 21 червня 2007 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до Управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради з заявою про реєстрацію права власності на нерухоме майно. За наслідками розгляду заяви державним реєстратором прав на нерухоме майно Прокоп`юк Р. А. прийнято рішення №27230407 від 18.12.2015 про проведення державної реєстрації права власності на незавершене будівництво, що розташоване: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 . Відповідно до витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності зазначена актуальна інформація про об`єкт нерухомості: форма власності приватна, спільна сумісна, розмір частки 2/3. У розділі «Додаткові відомості» вказано: незавершений будівництвом житловий будинок, готовність якого складає 88% (а.с.15).

Звертаючись до суду з вимогами про визнання права власності на 2/3 частини господарської будівлі, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 свої вимоги обґрунтовували тим, що прийняття державним реєстратором рішення про реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на незавершений будівництвом житловий будинок, готовність якого складає 88% та «Б-1» - господарську будівлю «Б-1», породжує численні спори між співвласниками будинку, їхнє право на 2/3 частини господарської будівлі ОСОБА_3 не визнається, через те, що на підставі того ж рішення суду державним реєстратором прийнято рішення про реєстрацію права власності за ними на незавершений будівництвом житловий будинок без зазначення господарської будівлі.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні вказав, що у Державному реєстрі прав на нерухоме майно об`єкт житлової нерухомості з реєстраційним номером 01 зареєстрований за ОСОБА_3 на праві спільної часткової приватної власності і правових підстав стверджувати, що господарська будівля «Б-1», яка є окремою спорудою як складова частина об`єкту житлової нерухомості, зареєстрована за нею на праві особистої приватної власності немає, оскільки один об`єкт нерухомого майна не може належати особі на підставі двох видів речових прав. Суд прийшов до висновку, що позивачі не позбавлені можливості реалізувати свої правомочності власників частки нерухомого майна, які виникають у них з моменту державної реєстрації права власності на 2/3 частину незавершеного будівництвом житлового житлового будинку у визначеному законом порядку, а тому, відсутні підстави вважати, що право позивачів порушено.

Суд апеляційної інстанції з таким висновком погоджується частково.

Конституцією України передбачено захист права власності. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Змістом права власності є правомочності щодо права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Аналогічний принцип закріплено й у національному законодавстві, а саме в статті 2 ЦПК України визначено: завданням цивільного судочинства, зокрема, справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом достовірно встановлено, що у зв`язку із прийняттям державними реєстраторами на підставі одного і того ж рішення суду різних за змістом рішень про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1 , сторони по справі перебувають у постійних конфліктах та спорах, що розглядається судами різних інстанцій. Законне право власності позивачів на 2/3 частини господарської будівлі «Б-1» не визнається ОСОБА_3 з огляду на те, що в Державному реєстрі речових прав за нею зареєстровано незавершений будівництвом житловий будинок, та «Б-1» - господарська будівля.

Управлінням забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради у відзивах на позовну заяву та на апеляційну скаргу не навело правового обґрунтування прийняття державним реєстратором різних за змістом рішень на підставі одного і того ж рішення суду.

Не надано таких обґрунтувань і представником Управлінням забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради в судовому засідання апеляційного суду.

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звертались в суд з позовом до Реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції в якому просили визнати протиправними дії Реєстраційної служби в частині, що стосується внесення в реєстр права власності господарської будівлі "Б-1" на користь ОСОБА_3 , а також зобов`язати Реєстраційну службу внести відповідні записи в правоустановчі документи належність їм 2/3 частини господарської будівлі "Б-1" та відповідачці - 1/3 частини.

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 12.08.2014 року, залишеною без змін апеляційною інстанцією, у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовлено повністю.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 392 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

У постановах від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1219цс16 та від 28 вересня 2016 року № 6-1243цс16 Верховний Суд України зробив висновок, що можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В усіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Окрім того, Верховний Суд України зазначив, що стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

З врахуванням вищезазначеного, апеляційний суд приходить до висновку, що позивачі правомірно звернулись до суду з позовом про визнання права власності на 2/3 частини господарської будівлі "Б-1" з метою підтвердження наявного у них права власності, яке тривалий час не визнається відповідачкою ОСОБА_3 .

З огляду на зазначене, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволення позовних вимог про визнання права власності скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Щодо позовних вимог про забов`язання Управлінням забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради провести реєстрацію, то такі вимоги задоволенню не підлягають, виходячи із слідуючого.

Відповідно до ст. ст. 27, 27-1 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" №1952-IV від 01.07.2004 року державна реєстрація прав на нерухоме майно проводиться, зокрема, на підставі рішень судів, що набрали законної сили.

Оскільки, судове рішення є підставою для вчинення реєстраційних дій державним реєстратором, вимоги в цій частині не відповідають способу захисту цивільних прав та інтересів, визначених цивільними процесуальними нормами, а суд не може перебирати на себе повноваження органів, яким законом надано право реєстрацію права власності.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвоката Іващенко Ірини Ігорівни задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17 вересня 2020 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на 2/3 частини господарської будівлі.

Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради про визнання права власності задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 право власності на праві спільної сумісної власності на 2/3 частини господарської будівлі «Б-1» за адресою АДРЕСА_1 .

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 листопада 2020 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Хилевич С. В.,

Боймиструк С. В.