Справа № 646/7586/19
№ провадження 2/646/778/2020
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27.02.20 року м.Харків

Червонозаводський районний суд м.Харкова у складі:

Головуючого судді Теслікової І.І.,

за участю секретаря судового засідання Правдюк М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Харкова цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, набутих без достатньої правової підстави, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення боргу у розмірі 280097,98 грн., інфляційні витрати у розмірі 26781,00 грн., 3% річних у розмірі 10543,96 грн.

В обґрунтування позову зазначено, що на початку травня 2018 року позивач познайомився з громадянином України ОСОБА_2 , який запропонував свої послуги з придбання та ввезення на територію України через підприємство, яке зареєстровано на території Литовської Республіки легкового автомобіля.Оскільки позивач являється військовослужбовцем та проходить військову службу в Одеській області, він запропонував відповідачу приїхати до м.Одеси для обговорення умов придбання та поставки легкового автомобіля.10 травня 2018 року у вільний від військової служби час, у місті Одесі, позивач зустрівся з ОСОБА_2 , який запропонував підписати договір поставки автомобіля з передоплатою.Відповідач переконав позивача у тому, що він є представником підприємства ІП «Вільняус аутомобілю компанія», при цьому довіреність від вищезазначеного підприємства він не показував, але при собі мав печатку цього підприємства, що і дало підставу вважати його на той час уповноваженим представником підприємства.З цією метою, 10 травня 2018 року між позивачем та відповідачем як представником ІП «Вільняус аутомобілю компанія» був укладений та підписаний договір №0305 поставки автомобіля з передоплатою.Згідно умов викладених пунктах 1.1., 6.2. цього договору відповідач особисто пообіцяв знайти за межами України, придбати та поставити на територію України протягом червня 2018 року автомобіль марки «HYUNDAI іх35» 2011-2013 років випуску.Умовами п.3.1. Договору було визначено, що вартість автомобіля складає 9000 євро. У той же день, 10 травня 2018 року, позивачем у м.Одеса було передано грошові кошти у розмірі 9000 євро, що підтверджується складанням та підписанням договору акту депозиту. Згідно п. 4.3. цього договору протягом доби після проведеної оплати відповідач повинен був надати повні дані про автомобіль згідно його технічного паспорту та поставити автомобіль протягом червня 2018 року (п. 6.2 Договору). Так, за послуги, які пов`язані з пошуком та придбанням автомобіля за межами України відповідачу - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 травня 2018 року у м. Одесі, , було передано для внесення депозиту у касу ІП «Вільняус аутомобілю компанія» грошові кошти у сумі 9000 євро, що підтверджено складанням та особистим підписом відповідача у цьому Акті депозиту. З початку серпня 2018 року позивач неодноразово мав з відповідачем телефонні розмови з приводу поставки автомобіля, або повернення грошових коштів переданих йому для придбання автомобіля, проте до теперішнього часу поставку автомобіля відповідач не здійснив, грошові кошті, які йому були передані для придбання автомобіля він не повернув, але усякий раз запевняв, що гроші поверне, що підтверджується скриштоми з телефону. Крім цього 04 березня 2019 року до ІП «Вільняус аутомобілю компанія» та за місцем реєстрації відповідача направлена претензія, яка залишилась без відповіді, а грошові кошти у сумі 9000 євро добровільно не повернуті. 03.04.2019 року позивачем було зроблено запит про міжнародну правову допомогу до Литви, на що було надано відповідь. У відповіді зазначено, що відповідач у трудових відносинах з фірмою не перебував, а сама фірма за юридичною адресою не здійснює свою діяльність, не подає фінансові звіти. Таким чином, позивач вважає, що грошові кошти передані відповідачу у касу фірми не вносились та залишились у безпідставного відповідача. Таким чином, у відповідача не було правових підстав для набуття грошових коштів у сумі 9000 євро для придбання автомобілю. З посиланням на положення ст.1212 ЦК України, позивач просив повернути безпідставно отримані грошові кошти відповідачем та сплатити інфляцію та 3 % річних за їх користування.

Ухвалою суду від 06.11.2019 року було відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 23.01.2020 року справу призначено до судового розгляду.

В судове засідання позивач не з`явився, подав заяву про розгляд справи за відсутності.

Відповідач в жодне судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином у встановленому порядку, про що свідчать матеріали справи, причину неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надавав. Правом на відзив не скористався.

Суд, дослідивши матеріали справи, доводи, викладені в позовній заяві, з`ясувавши повно та всебічно обставини, факти та відповідні їм правовідносини, вважає, що позовні вимоги слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 10 травня 2018 року між ОСОБА_1 та директором ІП «Вільняус аутомобілю компанія» Шумейком ОСОБА_3 був укладений договір №0305 поставки автомобіля з передоплатою.Згідно умов п. 1.1., 6.2. цього договору виконавець зобов`язався протягом червня 2018 року придбати та поставити автомобіль марки «HYUNDAI іх35» 2011-2013 років випуску.Умовами п.3.1. Договору було визначено, що вартість автомобіля складає 9000 євро.

Згідно акту депозита від 10.05.2018 року, ІП «Вільняус аутомобілю компанія» в особі директора Шумейка Олександра та ОСОБА_1 підтверджують внесення клієнтом депозиту в касу компанії у розмірі 9000 євро за послуги, згідно вищевказаним договором. У акті також зазначено, що повноважним представником компанії є ОСОБА_4 , який діє на підставі довіреності.

04.03.2019 року позивач звернувся до директора «Вільняус аутомобілю компанія» Шумейко Олександра з претензією про повернення грошових коштів у зв`язку з невиконанням умов договору.

В подальшому 03.04.2019 року позивач звернувся до Литовської республіки із запитом про міжнародну правову допомогу, на що йому було надано відповідь № SD-05-5320 від 30.04.2019 року.

Згідно відповіді, ОСОБА_4 у трудових відносинах з ІП «Вільняус аутомобілю компанія» не перебував, а сама фірма за юридичною адресою не здійснює свою діяльність, не подає фінансові звіти.

В позовній заяві позивач посилається на те, що ОСОБА_2 безпідставно набув грошові кошти позивача, оскільки будь-яких повноважень щодо представлення інтересів компанії, в тому числі з право підпису договорів не мав, тому він і не мав відповідної правової підстави для отримання цих грошових коштів.

Відповідно до ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Таким чином, предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: набуття або збереження майна; набуття або збереження майна за рахунок іншої особи; вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту, тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч.2 ст.11 ЦК України.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондиційного зобов`язання.

Отже, право особи, яка вважає себе власником майна, підлягає захисту шляхом задоволення позову до володільця з підстав, передбачених ст.1212 ЦК України у разі наявності правових відносин безпосередньо між власником та володільцем майна, який його набув без достатньої правової підстави.

За змістом ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підтвердження заявлених позовних вимог позивач ОСОБА_5 посилається в якості доказів на договір поставки автомобіля з передоплатою та на акт депозиту про внесення в касу коштів від ОСОБА_5 для поставки автомобілю.

При цьому, позивач посилається на відсутність правових підстав відповідача на отримання грошових коштів, оскільки у трудових відносин з ІП «Вільняус аутомобілю компанія» відповідач не перебував та, відповідно, не мав права підписувати договорів.

В той же час, з наданих суду матеріалів вбачається, що договір поставки було укладено між позивачем та директором ІП «Вільняус аутомобілю компанія» ОСОБА_6 , про що внизу договору було проставлено підпис. Відомостей про те, що договір було підписано відповідачем, матеріали справи не містять.

Більше того, у акті депозиту міститься графа, в якій також проставлений підпис навпроти « ІНФОРМАЦІЯ_2 ». Підпис ІНФОРМАЦІЯ_3 «Кирил ІНФОРМАЦІЯ_2 » відсутній.

Одночасно з цим, суду не було надано докази щодо того, що у вказаних документах підпис від імені директора компанії ОСОБА_7 проставлений іншою особою.

Щодо повноважень відповідача, то у акті депозиту вказано, що ОСОБА_4 діє на підставі довіреності від імені ІП «Вільняус аутомобілю компанія»

Також слід зазначити, що з наданих суду матеріалів не вбачається, що грошові кошти в якості депозиту за договором поставки були передані особисто відповідачу, оскільки у акті депозиту зазначено, що цим документом підтверджується факт внесення грошових коштів в касу ІП «Вільняус аутомобілю компанія».

Посилання позивача на не перетинання кордону та те, що ІП «Вільняус аутомобілю компанія» не подає фінансові звіти, не свідчить про те, що грошові кошти не надійшли в касу компанії, як про це зазначено у акті депозиту, а були присвоєні відповідачем.

Даючи оцінку зазначеним доказам, суд виходить із положень глави 5 ЦПК України.

Зокрема, згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Як вбачається з позовної заяви, способом захисту порушеного права позивачем обрано позов про повернення безпідставно набутих грошових коштів, отриманих відповідачем від позивача для купівлі автомобілю за кордоном та його поставку позивачу.

В той же час, суду не було надано докази безпідставного набуття відповідачем грошових коштів позивача. Судом, встановлено, що між позивачем та директором ІП «Вільняус аутомобілю компанія» було укладено договір поставки автомобіля, про невиконання умов якого у позовній заяві зазначає позивач. Повноваження ОСОБА_2 за договором поставки передбачено у довіреності, про що зазначено у акті депозиту, який підписано в тому числі самим позивачем. Відомостей про те, що вищевказаний договір поставки був підписаний відповідачем, а не директором компанії як про це зазначено у договорі, матеріали справи не містять.

Таким чином, суду не було надано докази безпідставного набуття грошових коштів позивача відповідачем, оскільки з матеріалів справи вбачається факт укладання договору поставки, укладеного між позивачем та певною юридичною особою.

Слід зазначити, що факт нездійснення господарської діяльності ІП «Вільняус аутомобілю компанія» за певною адресою та неподання компанією фінансових звітів не є підставою для стягнення грошових коштів за договором поставки з третьої особи.

Надані суду скриншоти не спростовують вищевказаних висновків суду та не містять інформації щодо присвоєння грошових коштів. Більше того, вказані докази не є допустимими, оскільки вони не містять достатньої інформації щодо осіб, які вели переписку, відображену у скриншотах.

У зв`язку з вищевикладеним, суд приходить до висновку про відсуність підстав для задовлення позову за його недоведеності.

Відповідно до ст.141 ЦПК України у зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судовиий збір за подання вказаної позової заяви з відповідача на користь позивача не стягується.

На підстав викладеного та керуючись ст.ст.11, 1212 ЦК України, ст.ст.12, 76-81, 258, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, набутих без достатньої правової підстави - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Харківської апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Повний текст рішення складено 04.03.2020 року.

Суддя І.І.Теслікова