Справа № 545/1128/20
Провадження № 2/545/667/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" листопада 2020 р. Полтавський районний суд Полтавської області у складі :

головуючого - судді : Гальченко О.О.,

при секретарі : Лисенко І.В.,

з участю адвокатів сторін : Савчука О.В., Нестеренко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтава цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Терешківської сільради Полтавського району Полтавської області про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю, недійсним договору дарування земельної ділянки, визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки, -

В С Т А Н О В И В :

Представник позивачки - Савчук О.В. 12.05.2020 року звернувся в інтересах позивачки до суду із позовом до відповідачів про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю, недійсним договору дарування земельної ділянки, визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки, мотивуючи тим, що 22 травня 1996 року позивачка отримала в дар від свого чоловіка - ОСОБА_4 , 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями в АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування, посвідченим державним нотаріусом Полтавської державної нотаріальної контори. Право власності позивачки на 1/2 частину вищеназваного житлового будинку було належним чином зареєстроване в КП Полтавське БТІ «Інвентаризатор» 30.05.1996 року за № 160 в реєстровій книзі № 1.

В договорі позивачка зазначена за прізвищем : « ОСОБА_1 », але після укладення шлюбу згідно свідоцтва про укладення шлюбу 14.05.1996 року її прізвище змінено на : « ОСОБА_1 ».

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , про що виконавчим Терешківеької сільської ради Полтавського району Полтавської області видано свідоцтво смерть серії НОМЕР_1 та складено відповідний актовий запис № 59. Після його смерті в порядку ст. 1261 ЦК України, позивачка та донька - ОСОБА_2 , звернулися до Полтавської районної державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини. Позивачка мала намір оформити свідоцтво про право на спадщину на частину житлового будинку та земельної ділянки в АДРЕСА_1 , що належали спадкодавцеві. Але, за відсутності правоустановчих документів на спадкове майно державний нотаріус постановою відмовив у вчиненні нотаріальної дії від 21.08.2019 р. № 02-31/1081.

При підготовці документів для оформлення спадщини позивачці стало відомо, що ОСОБА_4 за життя 28 квітня 2016 року подарував доньці - ОСОБА_2 , 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями в АДРЕСА_1 та земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового площею 0,25 га. в АДРЕСА_1 . Відповідні відомості про право власності відповідачкою в цілому було внесено до Державного земельного кадастру. Того ж року земельній ділянці було присвоєно кадастровий номер :08:004:0206.

Із даних архіву ГУ Держгеокадастру у Полтавській області від 13.03.2020 р. стало відомо, що 13 листопада 2000 року ОСОБА_4 оформив державний акт на право приватної власності на землю на підставі рішення Терешківської сільської ради № 95 від 31.10.1997р. на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку та господарських будівель площею 0,2526 га. в АДРЕСА_1 . Позивачка знала, що земельна ділянка була приватизована, але лише з архівних даних дізналася, що приватизація була тільки на її чоловіка. Так, на той час власниками житлового будинку були : позивачка і ОСОБА_4 у різних частках, тож і земельну ділянку необхідно було оформляти відповідним чином на двох співвласників. Але, так як позивачка довіряла своєму чоловіку у всіх справах, то не звертала уваги на правоустановчі документи і яким чином вони були оформлені. Всі ці документи зберігались у ОСОБА_4 . Тож і не дивно, що у 2016 році ОСОБА_7 , навіть не повідомивши свою дружину ( позивачку ), передав частину житлового будинку та земельну ділянку відповідачці. До Терешківської сільської ради виникає питання : яким чином було надано дозвіл на приватизацію земельної ділянки лише на одного власника - ОСОБА_4 . Саме таке рішення органу місцевого самоврядування потягло за собою та наслідки, що на даний час порушують майнові права позивачки.

Земельна ділянка площею 0,2526 га. належала ОСОБА_8 на підставі державного акту на право приватної власності на земль № 056269 від 13.11.2000 р. Таким чином, власник розпорядився майном на свій розсуд, передавши його своїй доньці за договором дарування, але, при цьому було порушено право позивачки як власника 1/2 частини житлового будинку в АДРЕСА_1 і в результаті такої угоди позивачка залишається власником 1/2 частини житлового будинку в АДРЕСА_1 , а відповідачка стала власником іншої 1/2 частини житлового будинку та всієї ( цілої ) земельної ділянки для обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд площею 0,25 га. в АДРЕСА_1 .

Згідно ч. 1 та ч. 4 ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено договорі відчуження будівлі і споруди.

Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки залежить від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Відповідно ст. 377 ЦК України ( у редакції на час виникнення спірних правовідносин ) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача, переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Відповідно ч.1 ст. 86 ЗК України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності ( спільна часткова власність ) або без визначення часток учасників спільної власності ( спільна сумісна власність ).

Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей, про що зазначено в ч. 2 ст. 158 ЗК України.

Відповідно ч. 1 ст. 155 ЗК України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається не дійсним. Першочергово державний акт IV-ПЛ № 056269 від 13.11.2000 р. був виданий з порушенням майнових прав позивачки. На той час співвласником житлового будинку були позивачка і її чоловік - ОСОБА_4 в рівних частках, але державний акт з незрозумілих причин виданий лише на ОСОБА_4 . А подальшому таке одностороннє право на. земельну ділянку було переоформлене на відповідачку. В даному випадку кінцевим документом, яким порушуються права позивачки як співвласника житлового будинку, є договір дарування земельної ділянки від 28.04.2016 року, на підставі якого відповідачка набула право власності на земельну ділянку площею 0,25 га. в цілому, не залишивши позивачці жодного квадратного метра земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, не зважаючи на те, що позивачка і відповідачка на даний час є рівноправними співвласниками будинку з господарськими спорудами в АДРЕСА_1 .

Ч. 1 ст. 79-1 ЗК України визначає, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Згідно ч.1 ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим та органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується, про що зазначено у ст. 393 ЦК України. Таким чином, недійсним є державний акт на право приватної власності на землю IV-ПЛ № 056269 від 13.11.2000 р. та договір дарування земельної ділянки від 28.04.2016р. як похідний від державного акту документ. Обидва документи підлягають скасуванню.

За даних обставин позивачку позбавлено не лише права власності на її частку земельної ділянки, але й фактичного права власності на частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, оскільки за жодних умов вона не матиме змоги розпорядитися своєю часткою домоволодіння без земельної ділянки на якій воно знаходиться, що прямо позбавляє позивачку права власності на належне їй нерухоме майно.

За умовою ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України ніхто не може позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Саме ці норми права порушені у позивачки та іншим шляхом, окрім як в судовому порядку, поновити такі права позивачки не можливо.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Оскільки договору дарування земельної ділянки у позивачки не має, а існують відомості про земельну ділянку з Державного земельного кадастру, то необхідно витребувати у відповідачки договір дарування земельної ділянки для розгляду в судовому засіданні. Крім того, на адресу приватного нотаріуса, який посвідчував даний договір представником позивачки направлено запит із проханням надати примірники договорів дарування земельної ділянки та частини житлового будинку, на що нотаріусом було відмовлено у наданні будь-якої інформації, посилаючись на конфіденційність. Як наслідок, позивачка у своїх позовних вимогах не має можливості точно вказати назву та реквізити документу, який є предметом спору та підлягає скасуванню.

Позивачка підтверджує, що раніше не зверталася до будь-якого суду з таким і позовом з таким же предметом спору за участю таких самих сторін спору. Також, гарантує наявність у неї всіх доданих до позовної заяви документів в оригінальних примірниках, які при необхідності може надати суду на розгляд. Частина документів, зокрема правоустановчі документи відповідача на частину житлового будинку та земельну ділянку знаходяться у відповідача та не можуть бути надані позивачем із позовною заявою для обгрунтування позовних вимог.

Згідно звіту про експертну оцінку земельної ділянки складеної станом на 24.03.2020 року вартість земельної ділянки в АДРЕСА_1 становить 82 600 грн. Виходячи з цього вартість 1/2 частини земельної ділянки становить 41 300 грн., а розмір судового становить 840,80 грн. До судових витрат також відноситься судовий збір в сумі 840,80 грн. за вимогу немайнового характеру. Отже, позивачка несе судові витрати в загальному розмірі 1 681,60 грн. У разі збільшення позовних вимог або судових витрат, суду будуть надані підтвердження таких витрат та буде доплачений судовий збір у пропорційному розмірі.

Прохала: 1. Визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю VІ-ПЛ № 356269 в ід 13 листопада 2000 року на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку га господарських будівель площею 0,2526 га. 2. Визнати недійсним договір дарування земельної ділянки від 28.04.2016 р. 3. Визнати за нею - ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,25 га. ( кадастровий номер :08:004:0206 ), що знаходиться в АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні представник позивачки в особі адвоката Савчук О.В. ( а. с. 18 - 19 ) наполягав на задоволенні позовних вимог позивачки із підстав викладених у позові та відповіді на відзив ( а. с. 66 - 67 ). Крім цього, надав суду заяву про відмову від частини позову, а саме від вимоги про визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки ( а. с. 75 ).

Представник відповідачки в особі адвоката Нестеренко А.М. ( а. с. 34 ) позов не визнала із підставі викладених у відзиві на позов ( а. с. 35 - 43 ).

Представник відповідача - Терешківської сільради Полтавського району Полтавської області та третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет позову - приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу - Святецька І.В. в засідання не з`явилися, надавши суду заяви про розгляд справи в їх відсутності, пославшись при вирішенні на розсуд суду ( а. с. 33, 63, 65, 92 - 102 ).

Судом встановлено, що позивачка та ОСОБА_4 14.05.1996 року уклали шлюб ( а. с. 8 ). Згідно договору дарування від 22.05.1996 року позивачка отримала в дар від свого чоловіка - ОСОБА_4 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями в АДРЕСА_1 , право власності зареєстроване належним чином в КП БТІ «Інвентаризатор» ( а. с. 6 - 7 ). Згідно рішення виконавчого комітету Терешківської сільради Полтавського району Полтавської області № 95 від 31.10.1997 року та державного акту на право приватної власності на землю серії ІV- ПЛ № 056269 ОСОБА_4 надано у приватну власність земельну ділянку площею 0,2526 га. для обслуговування житлового будинку та господарських споруд ( а. с. 10, 11). Згідно договорів дарування від 28.04.2016 року ОСОБА_4 передав у власність ОСОБА_2 земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і спору з кадастровим номером 8:08:004:0206 площею 0,25 га. в АДРЕСА_1 та від 28.04.2016 року ОСОБА_4 передав у власність ОСОБА_2 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами в АДРЕСА_1 , право власності зареєстровано належним чином ( а. с. 46 - 50 ). Згідно свідоцтва про смерть ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ( а. с. 12 ). На заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину, які надійшли від дружини померлого ОСОБА_4 - ОСОБА_1 та дочки померлого - ОСОБА_2 , державним нотаріусом Полтавської райдержнотконтори - Замулко Л.В. винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 21.08.2019 року ОСОБА_1 через відсутність у неї правовстановлюючих документів на житловий будинок з надвірними побудовами, земельну ділянку 0,25 га. в АДРЕСА_1 та необхідності перерозподілу спадково майна між спадкоємцями ( а. с. 13 - 14 ).

Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши докази, якими обґрунтовується позов, вважає, що заява представника позивачки ОСОБА_1 в особі адвоката Савчука Олега Володимировича про відмову від частини позову, а саме про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,25 га. ( кадастровий номер :08:004:0206 ) в АДРЕСА_1 ( а. с. 75 ) підлягає задоволенню на підставі ст. 49, 206 ЦПК України, так як представник позивачки має тіж самі права та обов`язки, які має і позивачка і не вбачає в діях представника позивачки суперечності інтересам позивачки. В зв`язку з чим суд постановляє ухвалу про закриття провадження справи в цій частині. Щодо решти вимог позивачки, то вони не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Так, ОСОБА_2 , є рідною донькою померлого ОСОБА_4 . 28.04.2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області - Святецькою І.В., було складено та посвідчено договір дарування, зареєстрований в реєстрі за № 1180, де предметом договору є : 1/2 частка житлового будинку з господарськими спорудами в АДРЕСА_1 , що в цілому складається з : житлового будинку літ. «А-1» загальною площею 84,2 кв.м., житловою площею 40,5 кв.м., літньої кухні літ. «Б», прибудови літ. «б», сараю літ. «б1», сараю літ. «б2», сараю літ. «б3», погрібу літ. «б4», гаражу літ. «В», сараю літ. «в», вбиральні літ. «Г», колонки питної № 1, воріт, огорожі № 2, огорожі № 3. Житловий будинок з господарськими спорудами розташований на земельній ділянці для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером :08:004:0206, яка також померлим була відчужена ОСОБА_2 договором дарування від 28.04.2016 року приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області - Святецькою І.В., було складено та посвідчено договір дарування, що зареєстрований в реєстрі за № 1181.

В період шлюбу з позивачкою, померлий 22.05.1996 року подарував останній також 1/2 частину жилого будинку з частиною надвірних побудов в АДРЕСА_1 , де в договорі дарування вказано, що житловий будинок розташований на земельній ділянці державного фонду і відсутня інформація про те, що ця земельна ділянка була передана ОСОБА_4 в користування , що і належав померлому на підставі права особистої власності.

Як вбачається із встановлених обставин судом та клопотання представника відповідачки щодо застосування строку позовної давності згідно ст. 5 ч. 2, 257, 261 ч. 1 ЦПК України та ст. 58 Конституції України, суд вважає за необхідне застосувати до решти позовних вимог строк позовної давності, оскільки акти цивільного законодавства діють на майбутній час і не застосовується до тих відносин, які виникли до набрання ними чинності. Вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності.

Тому, посилання представника позивачки в особі адвоката Савчука О.В. на норми чинних на даний час ЦК України та ЗК України щодо вимог про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на земельну ділянку та визнання недійсним договору дарування, як нормативного підґрунтя задоволення позовних вимог є такими, що не можуть бути застосовані.

Посилаючись на ст. 377 чинного ЦК України і зазначаючи в дужках «...( у редакції на час виникнення спірних правовідносин )….» є невірним, бо спірні правовідносини виникли в 1996 році, тому застосуванню підлягають статті : ЦК Української PCP, Закону України «Про власність», Земельного кодексу від 18.12.1990 року, які були чинними на момент укладання договору дарування між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 . Крім цього, норми ЦК Української PCP, Закону України «Про власність» в редакціях, чинних на момент укладання договору дарування між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , не містили жодної статті, яка б закріплювала положення про те, що разом з частиною житлового будинку у власність чи користування переходить також і частина земельної ділянки.

Згідно ст. 30 ЗК України від 18.12.1990 року в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

Згідно ст. 22 ЗК України від 18.12.1990 року в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі ( на місцевості ) і одержання документа, що посвідчує це право.

Такі докази суду не надавалися.

Померлий ОСОБА_4 отримав земельну ділянку в приватну власність відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» від 26.12.1992 р. № 15-92 в межах норм безоплатної приватизації. Відповідно до чинних на той час норм ЗК, ст. 17, громадяни для передачі земельних ділянок У приватну власність в межах норм безоплатної приватизації не зобов`язані були подавати правовстановлюючі документи на розмішене на цих земельних ділянках нерухоме майно. Тому, рішення Терешківської сільської ради і державний акт на право приватної власності були видані відповідно до норм чинного законодавства, внаслідок чого відсутні підстави для їх скасування.

Відповідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами ) вимог, які встановлені ч. 1- 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Підставами недійсності правочину є :

1. якщо зміст правочину суперечить цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам Держави і суспільства, його моральним засадам;

2. якщо особа, яка вчиняє правочин, не має необхідного обсягу цивільної дієздатності;

3. якщо волевиявлення учасника правочину не є вільним і не відповідає його внутрішній волі;

4. якщо правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;

5. якщо правочин, що вчиняється батьками ( усиновлювачами ), суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей;

6. якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним ( оспорюваний правочин ).

Відповідно ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Судом не було встановлено дій відповідачки, які б позбавляли чи обмежували позивачку у здійсненні нею права власності на 1/2 частину житлового будинку, яким вона розпоряджається на всій розсуд.

Керуючись ст. 43, 49, 81, 206 ч. 2, 3, 255 ч. 1 п. 4, 256, 261 ч. 1, 263 - 268, 354 ЦПК України, ст. 21, 203, 204, 215, 217, 256, 257, 258, 261 ч. 1, 321 ЦК України, ст. 22, 30, 116, 122 ЗК України ( в редакції від 18.12.1990 року ), ст. 41, 58, 78, 79, 81 Конституції України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Заяву представника позивачки ОСОБА_1 в особі адвоката Савчука Олега Володимировича про відмову від частини позову - задовольнити.

Прийняти відмову від позовної вимоги ОСОБА_1 в особі адвоката Савчука Олега Володимировича про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину земельної ділянки, закривши провадження у справі в цій частині із наслідками передбаченими 256 ч. 2 ЦПК України.

В задоволенні решти вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю серії VI-ПЛ № 056269 від 13.11.2000 року на земельні ділянку для обслуговування житлового будинку та господарських будівель площею 0,2526 га. та недійсним договору дарування земельної ділянки від 28.04.2016 року - відмовити як безпідставних.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення надруковано суддею в нарадчій кімнаті та є оригіналом.

Суддя: О. О. Гальченко