Провадження № 22-ц/801/341/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Антонюк В. В.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2020 рокуСправа № 127/16093/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

Головуючого: Матківської М. В.

Суддів: Марчук В. С., Сопруна В. В.

Секретар: Богацька О. М.

За участю: позивача ОСОБА_1 та представника позивачів адвоката Горобця Д.Г.; представника відповідача адвоката Рой В.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2

на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 листопада 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про стягнення боргу за договорами банківського вкладу,

Рішення ухвалив суддя Антонюк В. В.

Рішення ухвалено о 12 год 49 хв у м. Вінниці

Повний текст рішення складено 21 листопада 2019 року,

Встановив:

У червні 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до АТ КБ «Приватбанк» про стягнення боргу за договорами банківського вкладу, мотивуючи свої вимоги тим, що 04 липня 2013 року між ОСОБА_1 та відповідачем було укладено договір банківського вкладу № SAMDN1594, відповідно до умов якого вона розмістила в банку грошовий вклад в сумі 12 850 доларів США строком до 04 липня 2014 року включно, зі сплатою відсотків в розмірі 9,25% річних.

04 липня 2013 року між ОСОБА_2 та відповідачем було укладено договір банківського вкладу № SAMDN2302, відповідно до умов якого він розмістив в банку грошовий вклад в сумі 12 850 доларів США строком до 04 липня 2014 року включно, зі сплатою відсотків в розмірі 9,25% річних.

Пунктом 6 цих договорів передбачено, що у разі неподання заяви про повернення коштів договір вкладу вважається автоматично продовженим на новий строк на умовах, які були дійсними при укладенні договору вкладу.

08 липня 2014 року позивачі звернулись до відповідача із заявами щодо виплати вкладів разом із нарахованими відсотками, проте банк не виконав взяті на себе зобов`язання.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23 грудня 2014 року та рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 11 вересня 2015 року у справі № 127/17329/14-ц стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором банківського вкладу № SAMDN1594 від 04 липня 2013 року в сумі 12 850 доларів США вкладу, 1644,54 доларів США відсотків за вкладом станом на 21 листопада 2014 року та 3% річних в сумі 1981,01 грн.; стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором банківського вкладу № SAMDN2302 від 04 липня 2013 року в сумі 12 850 доларів США вкладу, 1644,54 доларів США відсотків за вкладом станом на 21 листопада 2014 року та 3% річних в сумі 1981,01 грн.

Незважаючи на закінчення строку вкладу банк продовжує користуватися належними їм коштами, у зв`язку з чим позивачі нараховують відсотки за користування коштами за період з 21 листопада 2014 року до 20 травня 2019 року (за 1641 день) в сумі 5343,92 доларів США.

Також відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України відповідач зобов`язаний сплатити їм 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в сумі 1893,48 доларів США, та відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» - пеню у розмірі 3% вартості роботи (послуги) за кожний день прострочення в сумі 691 121,75 доларів США.

У зв`язку з цим позивачі просили стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором банківського вкладу № SAMDN1594 від 04 липня 2013 року в загальній сумі 698 359,15 доларів США, із яких: 5343,92 доларів США відсотків за вкладом; 1893,48 доларів США 3% річних; 691 121,75 доларів США пені.

Стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором банківського вкладу № SAMDN2302 від 04 липня 2013 року в загальній сумі 698 359,15 доларів США, із яких: 5343,92 доларів США відсотків за вкладом; 1893,48 доларів США 3% річних; 691 121,75 доларів США пені.

У вересні 2019 року позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій просили стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором банківського вкладу № SAMDN1594 від 04 липня 2013 року станом на 30 серпня 2019 року в загальній сумі 741 767,20 доларів США, із яких: 5676,08 доларів США відсотків за вкладом; 2011,17 доларів США 3% річних; 734 079,95 доларів США пені та на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором банківського вкладу № SAMDN2302 від 04 липня 2013 року станом на 30 серпня 2019 року в загальній сумі 741 767,20 доларів США, із яких: 5676,08 доларів США відсотків за вкладом; 2011,17 доларів США 3% річних; 734 079,95 доларів США пені.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11 листопада 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 борг за договором банківського вкладу № SAMDN1594 від 04 липня 2013 року, що становить 360,66 доларів США відсотків за вкладом; 3% річних в сумі 33 817,89 грн. та пеню на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» в сумі 1220,34 грн.

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 борг за договором банківського вкладу № SAMDN2302 від 04 липня 2013 року, що становить 360,66 доларів США відсотків за вкладом; 3% річних в сумі 33 817,89 грн. та пеню на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» в сумі 1220,34 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь держави судовий збір в розмірі 46,10 грн.

В апеляційній скарзі позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що висновок суду першої інстанції про те, що позивачі 08 липня 2014 року звернулись до банку із заявами, відповідно до яких договори банківського вкладу є розірваними, не відповідає обставинам справи, оскільки у цих заявах позивачі просили відповідача виплатити належні їм вклади разом із нарахованими відсотками, а не просили розірвати договір, а тому відсотки за вкладом мають бути нараховані в розмірі 9,25% річних. Також у зв`язку з невиконанням банком своїх зобов`язань відповідач зобов`язаний сплатити позивачам 3% річних саме у доларах США, що відповідає позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 20 лютого 2018 року у аналогічному спорі, де 3% річних стягнуто у іноземній валюті, а також стягнути пеню в розмірі 3%, яка нарахована у зв`язку з невиконанням банком свого грошового зобов`язання на всю заборгованість банку перед позивачами, в сумі 734 079,95 доларів США.

Відповідач АТ КБ «Приватбанк» подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу позивачів залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 і її представник, який також є представником позивача ОСОБА_2 адвокат Горобець Д. Г., підтримали апеляційну скаргу та просять її задовольнити.

Представник відповідача заперечив проти задоволення апеляційної скарги, рішення суду вважає законним і обґрунтованим, тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Судом встановлено, що 04 липня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір № SAMDN1594 (Вклад «Стандарт на 12 міс.»), відповідно до умов якого вона розмістила у банку грошовий вклад в сумі 12 850 доларів США строком до 04 липня 2014 року включно, зі сплатою 9,25% річних (а. с. 2).

Також 04 липня 2013 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір № SAMDN2302 (Вклад «Стандарт на 12 міс.»), відповідно до умов якого він розмістив у банку грошовий вклад в сумі 12 850 доларів США строком до 04 липня 2014 року включно, зі сплатою 9,25% річних (а. с. 4).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23 грудня 2014 року у цивільній справі № 127/17329/14-ц стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 кошти за договором банківського вкладу № SAMDN1594 від 04 липня 2013 року у валюті вкладу в загальній сумі 14 663 доларів США, з яких: сума вкладу становить 12 850 доларів США; відсотки за вкладом 1644,54 доларів США; 3% річних 168,46 доларів США. Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 кошти за договором банківського вкладу № SAMDN2302 від 04 липня 2013 року у валюті вкладу в загальній сумі 14 663 доларів США, з яких: сума вкладу становить 12 850 доларів США; відсотки за вкладом 1644,54 доларів США; 3% річних 168,46 доларів США (а. в. 6-8).

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 11 вересня 2015 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 грудня 2014 року в частині задоволення позовних вимог про стягнення 3% річних від суми прострочення виконання грошового зобов`язання змінено; позов в цій частині задоволено частково та стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 3% річних, що становить 1981,01 грн. та на користь ОСОБА_1 3% річних, що становить 1981,01 грн. (а. с. 9-10).

Зазначені судові рішення відповідач АТ КБ «Приватбанк» до даного часу не виконав, що не заперечується сторонами.

Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно з частиною третьою цієї статті до відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Статтею 1060 ЦК України встановлено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад) (ч. 1). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу. Повернення вкладникові банківського строкового вкладу та нарахованих процентів за цим вкладом на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, можливе виключно у випадках, якщо це передбачено умовами договору банківського строкового вкладу (ч. 3). Якщо вкладник не вимагає повернення суми строкового вкладу зі спливом строку, встановленого договором банківського вкладу, або повернення суми вкладу, внесеного на інших умовах повернення, після настання визначених договором обставин договір вважається продовженим на умовах вкладу на вимогу, якщо інше не встановлено договором (ч. 4).

Відповідно до частин першої, п`ятої статті 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банку, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (ч. 5).

Таким чином, строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку.

За правилами ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як встановлено рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23 грудня 2014 року та рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 11 вересня 2015 року у цивільній справі № 127/17329/14-ц 08 липня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до ПАТ КБ «Приватбанк» із заявами про виплату належних їм вкладів разом з нарахованими відсотками, однак відповідач вклад та відсотки не повернув.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частини другої статті 1070 ЦК України проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Отже, після закінчення строку дії договору банківського вкладу проценти на суму вкладу нараховуються в розмірі, який відповідає розміру процентів за вкладом «на вимогу», якщо інший розмір процентів не погоджений сторонами.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19).

Договори банківського вкладу, укладені між сторонами, не містять визначеного розміру процентної ставки за користування грошовим вкладом у разі неналежного виконання зобов`язань за цими договорами після закінчення терміну їх дії.

З урахуванням зазначених норм права суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що після закінчення терміну дії договорів банківського вкладу й у разі неналежного виконання його умов з боку банку на користь вкладників підлягають стягненню проценти за користування грошовими вкладами, виходячи із процентної ставки за вкладом «на вимогу», розмір якої відповідачем АТ КБ «Приватбанк» з 06 січня 2004 року визначено 1,0% річних, а з 04 травня 2017 року 0,01% річних (а. с. 47, 48). А тому рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 процентів за договором банківського вкладу № SAMDN1594 від 04 липня 2013 року в сумі 360,66 доларів США та на користь ОСОБА_2 процентів за договором банківського вкладу № SAMDN2302 від 04 липня 2013 року в сумі 360,66 доларів США, за період з 22 липня 2014 року до 30 серпня 2019 року включно, є правильним та обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги щодо невідповідності висновку суду першої інстанції про те, що позивачі 08 липня 2014 року звернулись до банку із заявами, відповідно до яких договори банківського вкладу є розірваними, оскільки у цих заявах позивачі не просили розірвати договори, а просили відповідача виплатити належні їм вклади разом із нарахованими відсотками, а тому відсотки за вкладом мають бути нараховані в розмірі 9,25% річних, спростовуються вищевикладеним та правильних висновків суду першої інстанції в цій частині не спростовують.

Як свідчать матеріали справи між сторонами 04 липня 2013 року було укладено договори (Вклад «Стандарт на 12 міс.») на строк до 04 липня 2014 року, тобто на 1 рік.

Умовами договорів банківського вкладу (Вклад «Стандарт на 12 міс.»), укладених між сторонами, визначено, що строк вкладу автоматично продовжується ще на один строк, якщо вкладник не заявив про намір забрати кошти після закінчення попереднього строку вкладу (пункт 6 договорів). Сторони мають право достроково розірвати цей договір, повідомивши один одного за два банківських дні до дати розірвання договору (пункт 9 договорів). При розірванні договору за ініціативи вкладника, якщо 6 місяців з дати його оформлення ще не пройшли, вкладнику повертається сума вкладу; за неповні 6 місяців проценти нараховуються за ставкою вкладу «на вимогу» за фактичну кількість днів, що минули з дати оформлення вкладу чи продовження його строку до дня розірвання договору (пункт 11 договорів). Якщо вкладник вимагає достроково розірвати договір, а строк вкладу вже було продовжено один чи декілька разів, проценти за кожний повний строк вкладу виплачуються у повному обсязі; проценти за останній строк вкладу, який не сплив на час розірвання договору, нараховуються згідно з пунктом 11 цього договору (пункт 12 договорів).

Тобто умовами договорів банківського вкладу передбачено його автоматичну пролонгацію на той же строк до того часу, поки вкладник не розірве цей договір.

По справі встановлено, що 08 липня 2014 року позивачі звернулись до відповідача із заявами про виплату належних їм вкладів разом з нарахованими відсотками, однак відповідач кошти позивачам не виплатив.

Отже, закінчення строку дії договору банківського вкладу, або розірвання договору банківського вкладу на вимогу однієї із сторін, в разі невиконання зобов`язань не припиняє зобов`язальних правовідносин, а трансформує їх в охоронні, що містять обов`язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом.

Також обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України в межах трирічного строку позовної давності до дня звернення до суду з позовом та пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» в межах річного строку позовної давності до дня звернення до суду з позовом, враховуючи те, що відповідач в суді першої інстанції заявив про застосування позовної давності до цих вимог.

Згідно положень ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

За правилами ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (ч. 5).

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи те, що відповідач у відзиві на позовну заяву заявив про застосування позовної давності до вимог про стягнення 3% річних та пені, апеляційний суд вважає правильним висновок суду про стягнення з відповідача на користь позивачів 3% річних від простроченої суми відповідно до ст. 625 ЦК України в межах трирічного строку позовної давності до дня звернення з позовом до суду та пені в межах річного строку позовної давності до дня звернення до суду з позовом.

Апеляційна скарга позивачів не містить доводів щодо незгоди з висновками суду про застосування строку позовної давності до цих вимог.

Водночас апеляційний суд вважає помилковим розрахунок розміру 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України та пені відповідно до ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», наведений судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді 3% річних не є санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином апеляційний суд вважає, що 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України слід нараховувати на всю суму простроченого грошового зобов`язання, що включає до себе суму невиплаченого вкладу та суму невиплачених процентів за вкладом, які стягнуті з відповідача рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23 грудня 2014 року, а тому висновок суду першої інстанції про те, що 3% річних слід нараховувати лише на суму банківського вкладу є помилковим. Отже доводи апеляційної скарги позивачів щодо неправильного нарахування судом першої інстанції 3% річних частково заслуговують на увагу.

Прострочене грошове зобов`язання відповідача перед ОСОБА_1 та ОСОБА_2 становить по 14 494,54 доларів США кожному, із яких: 12 850 доларів США вклад; 1644,54 доларів США проценти за вкладом, які стягнуто з відповідача судовим рішенням у справі № 127/17329/14-ц та не виплачені відповідачем до цього часу.

Таким чином, розмір 3% річних в межах трирічного строку позовної давності (враховуючи день звернення до суду з позовом 07 червня 2019 року та дату звернення із заявою про збільшення позовних вимог 30 серпня 2019 року а. с. 62)), за період з 07 червня 2016 року до 30 серпня 2019 року включно, становить 1405,77 доларів США (14 494,54 доларів США/365 днів х 1180 днів х 0,03).

Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Отже, відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені в розмірі 3% річних від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі.

У зв`язку з цим висновок суду першої інстанції про те, що вартість послуги за договором банківського вкладу це лише розмір процентів, які банк має сплатити за користування коштами вкладника, не відповідає вимогам наведених вище норм законодавства, а також пункту 17 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів», яким визначено, що послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага.

Таким благом є видача (повернення) вкладнику його коштів.

Тлумачення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» дає підстав зробити висновок, що нарахування пені має відбуватися на всю суму утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі.

З огляду на викладене доводи апеляційної скарги позивачів щодо неправильного застосування судом першої інстанції Закону України «Про захист прав споживачів» частково заслуговують на увагу.

Оскільки пеня є неустойкою і має штрафний, а не компенсаційний характер, вона не входить до складу зобов`язання, її сплата та розмір визначені Законом України «Про захист прав споживачів» за неналежне надання банківських послуг споживачеві, тому нарахування та стягнення такої пені має бути здійснене в національній валюті України.

Таким чином, враховуючи заяву відповідача про застосування позовної давності до вимог про стягнення пені, розмір пені в межах річного строку позовної давності (враховуючи день звернення до суду з позовом 07 червня 2019 року та дату звернення із заявою про збільшення позовних вимог 30 серпня 2019 року), за період з 07 червня 2018 року до 30 серпня 2019 року включно становить 195 676,29 доларів США (14 494,54 доларів США х 3% х 450 днів/100), що на день ухвалення рішення апеляційним судом еквівалентно 4 879 892,76 грн., щодо кожного з позивачів.

При цьому апеляційний суд враховує, що розмір пені, яка підлягає до стягнення в межах річного строку позовної давності, значно перевищує розмір заборгованості відповідача перед позивачами.

Частиною третьою статті 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значено перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки, зокрема за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

З огляду на обставини цієї конкретної справи, ураховуючи завдання цивільного судочинства, виходячи із засад справедливості, апеляційний суд приходить до висновку про зменшення пені за договором № SAMDN1594 від 04 липня 2013 року, укладеним між відповідачем і ОСОБА_1 , до 300 000 грн. та за договором № SAMDN23024 від 04 липня 2013 року, укладеним між відповідачем і ОСОБА_2 , до 300 000 грн.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу позивачів слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до АТ КБ «Приватбанк» про стягнення 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України та пені, передбаченої ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», змінити, стягнувши з банку на користь ОСОБА_1 3% річних в сумі 1405,77 доларів США та пеню в сумі 300 000 грн. і на користь ОСОБА_2 3% річних в сумі 1405,77 доларів США та пеню в сумі 300 000 грн.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з частиною першою цієї статті судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною шостою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 7 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» у разі якщо позов подається одночасно кількома позивачами до одного або кількох відповідачів, судовий збір обчислюється з урахуванням загальної суми позову і сплачується кожним позивачем пропорційно долі поданих кожним з них вимог окремим платіжним документом.

Пунктом «в» частини першої статті 382 ЦПК України визначено, що в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

У цій справі позивачі звільнені від сплати судового збору відповідно до частини 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

За подання позовної заяви до сплати кожним із позивачів підлягав судовий збір в сумі по 9605 грн.; а за подання апеляційної скарги на рішення суду 14 407,50 грн. кожним.

За принципом пропорційності відповідно до задоволених позовних вимог із відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в загальній сумі 893,26 грн., із яких: по 178,65 грн. судового збору, що підлягав до сплати за подання позовної заяви до суду кожним із позивачів та по 267,98 грн. судового збору, що підлягав до сплати за подання апеляційної скарги на рішення суду кожним із позивачів. Решту судових витрат зі сплати судового збору за подання до суду позовної заяви в сумі 18 852,70 грн. та за подання апеляційної скарги на рішення суду в сумі 28 297,04 грн., що разом складає 47 131,74 грн. слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі викладеного та керуючись ст. 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 листопада 2019 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про стягнення 3% річних та пені, а також в частині розподілу судових витрат змінити.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 за договором № SAMDN1594 від 04 липня 2013 року 3% річних у розмірі 1405,77 доларів США (одна тисяча чотириста п`ять доларів США сімдесят сім центів США) та пеню у розмірі 300 000 грн. (триста тисяч гривень).

Стягнути з Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 за договором № SAMDN23024 від 04 липня 2013 року 3% річних у розмірі 1405,77 доларів США (одна тисяча чотириста п`ять доларів США сімдесят сім центів США) та пеню у розмірі 300 000 грн. (триста тисяч гривень).

Змінити розподіл судових витрат.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на користь держави судовий збір в сумі 893,26 грн. (вісімсот дев`яносто три гривні двадцять шість копійок).

Судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви в сумі 18 852,70 грн. та за подання апеляційної скарги на рішення суду в сумі 28 297,04 грн., що разом складає 47 131,74 грн. (сорок сім тисяч сто тридцять одна гривня сімдесят чотири коп.) компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийМ. В. Матківська
СуддіВ. С. Марчук
В. В. Сопрун

Повне судове рішення складено 04 березня 2020 року