Справа № 161/3336/20
Провадження № 2-о/161/108/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2020 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючої судді Плахтій І.Б.,

з участю секретаря судових засідань Жаловаги І.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 , Луцький відділ поліції Головного управління національної поліції у Волинській області, про видачу обмежувального припису, --

В С Т А Н О В И В :

Заявник звернулася в суд із заявою про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_3 .

Заява обґрунтована тим, що ОСОБА_1 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , рішенням суду від 29.10.2019 шлюб між сторонами розірвано. У подружжя народилося п`ять дітей. На даний час проживають спільно з колишнім чоловіком, оскільки не має змоги змінити місце свого проживання та проживання дітей. Вказує, що її колишній чоловік ОСОБА_2 часто пред`являє до неї необґрунтовані претензії, принижує її честь та гідність. На фоні постійних незгод в родині почали виникати сварки, які переростали в конфлікти, що стало причиною припинення шлюбних відносин. Зазнає постійного психологічного тиску з боку ОСОБА_2 , діти часто є свідками конфліктних ситуацій, що негативно відображається на їхньому психологічному стані.

Крім того, останній перебуває на обліку, як особа яка вчиняє домашнє насильство.

Підставою звернення до суду є неодноразові факти прояву домашнього насилля відносно неї та неповнолітніх дітей, які нерідко стають свідками неправомірних дій ОСОБА_3 .

А тому, просила видати обмежувальний припис відносно ОСОБА_2 , яким протягом трьох місяців заборонити ОСОБА_2 перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 ; обмежити спілкування ОСОБА_2 з дітьми: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ; заборонити наближатися на відстань 50 метрів до місця проживання (перебування) за адресою: АДРЕСА_1 ; особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 , переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; заборонити вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою ОСОБА_1 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Заявник ОСОБА_1 та заінтересована особа ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилися. Повідомити їх про час та місце розгляду справи за номерами телефонів, зазначеними в заяві, виявилося неможливим.

Дослідивши та оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що заява до задоволення не підлягає.

Згідно з вимогами ст. 350-1 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису подається до суду за місцем проживання (перебування) особи, яка постраждала від домашнього насильства або насильства за ознакою статі, а якщо зазначена особа перебуває у закладі, що належить до загальних чи спеціалізованих служб підтримки постраждалих осіб, - за місцезнаходженням цього закладу.

Заявник зазначила, що перебувала з ОСОБА_2 в зареєстрованому шлюбі, шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення суду. Однак до матеріалів справи, заявник не додала належних доказів, якими б підтверджувалися дані обставини.

З копії паспорта гр. ОСОБА_1 вбачається, що 29.05.1993 вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 , 1974 року народження.

Суд позбавлений можливості встановити факт розірвання шлюбу між сторонами.

Окрім того, заявником не додано доказів того, що вона та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

З матеріалів справи встановлено, що особа, відносно якої вирішується питання про застосування обмежувального припису ОСОБА_2 проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

З письмових пояснень ОСОБА_2 наданих 08.07.2019 начальнику Луцького ВП ГУНП у Волинській області, вбачається, що він проживає в квартирі АДРЕСА_2 . Дана квартира була надана йому у користування, однак він її не приватизував. В даній квартирі також проживає його дружина та діти.

Заявник ОСОБА_1 стверджує, що ОСОБА_2 систематично вчиняє домашнє насильство відносно неї та дітей.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 неодноразово зверталася в органи поліції з заявами по факту сімейних сварок. Дані звернення розглянуто у відповідності до вимог Закону України «Про звернення громадян».

Окрім того, з представлених суду копій заяв ОСОБА_1 , вбачається, що заявниця неодноразово до приїзду поліції повідомляла про закінчення конфлікту з ОСОБА_2 та відсутність претензій до останнього. Тобто, сама відмовлялася від продовження вжиття відповідними органами заходів припинення правопорушення ОСОБА_2 .

Відомості про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 по факту повідомлення ОСОБА_1 про вчинення домашнього насильства в сім`ї суду не надано. Приєднані копії постанов суду про притягнення особи до відповідальності, є не персоніфікованими (щодо Особи 1), а тому встановити, той факт, що даним рішенням суду притягнуто до відповідальності саме ОСОБА_2 не видається можливим.

У відповідності до п.3, п.6, п.7, п.8, ч.1ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Відповідно до п. п. 5, 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», запобігання домашньому насильству - система заходів, що здійснюються органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями, а також громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, та спрямовані на підвищення рівня обізнаності суспільства щодо форм, причин і наслідків домашнього насильства, формування нетерпимого ставлення до насильницької моделі поведінки у приватних стосунках, небайдужого ставлення до постраждалих осіб, насамперед до постраждалих дітей, викорінення дискримінаційних уявлень про соціальні ролі та обов`язки жінок і чоловіків, а також будь-яких звичаїв і традицій, що на них ґрунтуються.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників.

Згідно з ч. 2 ст. 26 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

При вирішенні питання щодо домашнього насильства та протидії останньому, суд повинен переконатися, чи ґрунтується відповідна вимога на достатній доказовій базі.

Зважаючи на наведені правила Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

За п. 9 частини 1 ст. 1 цього ж Закону оцінка ризиків це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Важливим є те, що виходячи із змісту даного права, воно включає існування, як негативних так і позитивних обов`язків держави, які невід`ємні від реальної «поваги» до приватного та сімейного життя (пункт 78 рішення Європейського Суду у справі «Мамчур проти України»).

Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського Суду у справі «Хант проти України»).

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Твердження заявника про те, що ОСОБА_2 чинить домашнє насильство щодо неї, суд не може покласти в основу рішення, оскільки вони не підтверджуються в достатній мірі матеріалами справи.

Постановляючи рішення, суд бере до уваги, що сторони зареєстровані та проживають у квартирі, яка була надана у користування ОСОБА_2 іншого житла ні заявник, ні ОСОБА_2 не мають.

Разом з тим, суд звертає увагу на письмові пояснення відібрані працівниками поліції у ОСОБА_2 , в яких останній неодноразово зазначає, що ініціатором сварок є його дружина, після початку конфлікту вона відразу викликає поліцію, такі дії спрямовані на перешкоджання користування квартирою ОСОБА_2 , дружина хоче його виселити.

Матеріалами справи встановлено наявність між подружжям побутових конфліктів.

В матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази того, що ОСОБА_2 переслідує дружину, спілкується з нею, веде листування, телефонні переговори, будь-яким іншим способом намагається контактувати з заявницею, а форма такого спілкування є такою, що завдає заявниці психологічного тиску та страждань.

Також суд не приймає як доказ вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства щодо заявника, доводи про притягнення останнього неодноразово до адміністративної відповідальності за зверненням заявника, оскільки наявність таких звернень та складених адміністративних протоколів не є доказом вини ОСОБА_2 у вчиненні правопорушення, враховуючи, що особа вважається невинуватою, доки її вину не буде доведено у законному порядку і встановлено судом.

Доказів про притягнення судом ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності заявником не надано.

При цьому суду не надано жодних доказів, щодо внесення зазначених випадків до Єдиного державного реєстру випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі та притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ознаками статті ст. 173-2 КУпАП.

Окрім того, суд дійшов висновку, що заявником не обґрунтовані ризики, які можуть настати у разі незастосування відносно ОСОБА_2 обмежувального припису і його строку.

Не надано доказів і для оцінки ризиків вчинення насильства заінтересованою особою та настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення.

Окрім цього судом не встановлено стверджуваних заявником обставин, що ОСОБА_2 перманентно продовжує вчиняти щодо заявника домашнє насильство.

Станом на день розгляду справи в поведінці ОСОБА_2 не вбачається намірів вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для заявника чи оточуючих. Не встановлено і вірогідності продовження дій, які б призвели до настання тяжких або особливо тяжких наслідків.

За таких обставин, суд оцінюючи інтереси учасників справи, враховуючи суспільні інтереси, дійшов висновку, що аргументи заявника не є достатніми для виправдання такого серйозного втручання у приватне життя ОСОБА_3 (в тому числі і право на житло), а тому слід відмовити у видачі обмежувального заходу.

Керуючись ст. ст. 350-5, 350-6 ЦПК України, на підставі ст.ст. 1, 24, 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Луцький міськрайонний суд Волинської області протягом тридцяти днів з дня вручення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 03.03.2020.

Суддя Луцького міськрайонного суду І.Б. Плахтій