КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Справа № 947/6643/20
Провадження № 2/947/2364/20
Київський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого - судді Петренка В.С.,
за участю секретаря - Ратовської А.С.,
представник позивача - ОСОБА_1 , діюча на підставі довіреності, посадової інструкції та наказу про призначення, в порядку самопредставництва юридичної особи,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м. Одесі цивільну справу за позовом
Одеської міської ради
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Юридичного департаменту Одеської міської ради
про витребування майна,
На підставі зазначених постанов суду ОСОБА_3 та ОСОБА_5 отримали державні акти на право власності на земельні ділянки.
У подальшому, як зазначає представник позивача, спірні земельні ділянки неодноразово відчужувались за договорами купівлі-продажу та дарування.
Пізніше, ОСОБА_4 за договорами купівлі-продажу від 26.11.2007 року, посвідченими приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Столовою Т.В. за № 4673 та № 4675, відповідно, здійснила відчуження вищевказаних земельних ділянок Галицькому О.М.
Однак, представник позивача стверджує, що постановами Одеського апеляційного адміністративного суду від 13.12.2010 року та від 26.01.2011 року постанови Київського районного суду м. Одеси від 19.04.2007 року у цивільних справах №2-А-448 та №2-А-453 стосовно обох спірних земельних ділянок були скасовані.
На підставі вищевказаного, як зазначає представник позивача, прокуратурою Одеської області ініційовано звернення до суду в інтересах держави в особі Одеської міської ради з відповідним позовом до управління Держкомзему у м. Одесі та ОСОБА_2 про скасування державного акту про право власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння.
Як зазначає представник позивача, підставою виникнення права власності за ОСОБА_2 на дану земельну ділянку стали наступні документи: 1) витяг з Державного земельного кадастру від 05.07.2019 року, серія та номер НОМЕР_2 , виданий Головним управлінням Держгеокадастру в Одеській області; 2) заява від 11.06.2019 року №1285, видана приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Делі Н.Г.; 3) державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 300731, виданий 08.05.2008 року управлінням земельних ресурсів у м. Одеса; 4) державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 300732, виданий 08.05.2008 року управлінням земельних ресурсів у м. Одеса.
З урахуванням викладеного, Одеська міська рада як власник земель комунальної власності, які вибули з володіння поза її волею, звернулася до суду з відповідним позовом про витребування у ОСОБА_2 земельної ділянки.
Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Петренку В.С.
Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Петренка В.С. від 27.03.2020 рокубуло прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по вказаній цивільній справі. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання.
У підготовчому засіданні 13.05.2020 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
У судовому засіданні 27.05.2020 року представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити.
Відповідач - ОСОБА_2 про час та місце підготовчого засідання, яке було призначено на 13.05.2020 року, повідомлений належним чином шляхом надсилання судової ухвали та повістки на адресу, зазначену у позовній заяві, яка не змінювалася, про що свідчить довідка з відділу адресної довідкової роботи Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, яке наявне у матеріалах справи (т. 2 а.с. 1), у підготовче засідання не з`явився, про поважність причин відсутності не повідомив, відзив на позовну заяву не надав.
При цьому, суд зазначає, що судова повістка про виклик до суду на підготовче засідання, яке було призначено на 13.05.2020 року, ухвала про відкриття провадження у справі та копія позовної заяви із доданими до неї документами були вручені відповідачу 13.04.2020 року, тобто за місяць до початку підготовчого засідання, однак своїм правом на подання відзиву на позовну заяву у встановлений в ухвалі суду від 27.03.2020 рокуп`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали відповідач не скористався.
У судове засідання, яке було призначено на 27.05.2020 року, відповідач - ОСОБА_2 також не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, про поважність причин відсутності не повідомив, будь-яких клопотань про відкладення розгляду справи або клопотань про розгляд справи за його відсутності не надав.
Судом було перевірено на сайті Укрпошти, що поштове відправлення з повісткою про виклик до суду на судове засідання на 27.06.2020 року було відправлено поштою 14.05.2020 року, і у той же день, 14.05.2020 року, поштове відправлення не вручене під час доставки та повернуто поштою із відміткою «інші причини».
При цьому суд зазначає, що відповідно до п.2 ч.7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.
Відповідно до п. 99 постанови КМУ від 05 березня 2009р. №270 «Про затвердження Правил надання послуг поштового зв`язку», рекомендовані поштові відправлення, у тому числі рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка», які не були вручені під час доставки, повторні повідомлення про надходження реєстрованих поштових відправлень, під час доставки за зазначеною адресою або під час вручення в об`єкті поштового зв`язку вручаються адресату.
У разі відсутності адресата до абонентської поштової скриньки адресата вкладається повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення.
Відповідно до п. 116 розділу «Строк зберігання поштових відправлень, поштових переказів» постанови КМУ від 5 березня 2009 р. N 270 «Про затвердження Правил надання послуг поштового зв`язку», у разі невручення рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка» з поважних причин рекомендований лист разом з бланком повідомлення про вручення повертається за зворотною адресою не пізніше ніж через 5 календарних днів з дня надходження листа до об`єкта поштового зв`язку місця призначення із зазначенням причини невручення.
Судом встановлено, що судове відправлення на судове засідання, яке призначено на 27.05.2020 року, було повернуто поштою із відміткою «інші причини».
Неотримання судової повістки відповідачем та повернення її до суду з відміткою «інші причини» є наслідком свідомого діяння (бездіяльності) відповідача щодо її належного отримання, тобто є власною волею відповідача.
У даному випадку судом також враховано, що за приписами частини 1 статті 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.
Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 3 Закону України «Про доступ до судових рішень» для доступу до судових рішень загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.
Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України «Про доступ до судових рішень»).
У зв`язку з цим, суд також звертається до практики Європейського суду з прав людини, зокрема mutatis mutandis до висновку ЄСПЛ у рішенні від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» (п. 41) стосовно того, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
З урахуванням викладеного, суд вважає, що відповідач про час та місце судового засідання повідомлений належним чином.
Треті особи - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про час та місце підготовчого та судового засідань неодноразово повідомлялися судом належним чином, у підготовче та судове засідання не з`явились, про поважність причин відсутності не повідомили, письмові пояснення або заперечення на позовну заяву не надали.
Представник третьої особи - Юридичного департаменту Одеської міської ради про час та місце підготовчого та судового засідань повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень, у підготовче та судове засідання не з`явився, про поважність причин відсутності не повідомив, письмові пояснення або заперечення на позовну заяву не надав.
Відповідно до ст.ст. 224, 225 ЦПК України за згодою представника позивача Київським районним судом м. Одеси постановлена ухвала про заочний розгляд справи.
Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.
Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом у судовому засіданні, постановою Київського районного суду м. Одеси від 19 квітня 2007 року було визнано за ОСОБА_5 право власності на земельну ділянку площею 1000 кв.м., яка знаходиться в АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 37-38).
На підставі зазначеної постанови суду ОСОБА_5 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,1000 га, розташовану в АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 57).
Крім того, постановою Київського районного суду м. Одеси від 19 квітня 2007 року було визнано за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку площею 1000 кв.м., яка знаходиться в АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 61-62).
На підставі зазначеної постанови суду ОСОБА_3 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,1000 га, розташовану в АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 59).
Пізніше, ОСОБА_4 за договорами купівлі-продажу від 26.11.2007 року, посвідченими приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Столовою Т.В. за № 4673 та № 4675, відповідно, здійснила відчуження вищевказаних земельних ділянок ОСОБА_6 (т. 1 а.с. 63-68).
Постановами Одеського апеляційного адміністративного суду від 13.12.2010 року та від 26.01.2011 року зазначені постанови Київського районного суду м. Одеси за апеляційними скаргами заступника прокурора м. Одеси - скасовані, а провадження у справах в частині визнання права на безоплатне придбання у власність земельних ділянок закрито, на підставі п.1 ч.1 ст. 157 КАС України.

Таким чином, постанови Київського районного суду м. Одеси, які стали підставою для видачі державних актів та визнання права власності на земельні ділянки скасовані та не є чинними.

В подальшому, ОСОБА_2 провів об`єднання вищезазначених земельних ділянок шляхом формування нової земельної ділянки площею 0,2 га (0,1 га + 0,1 га), за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :45:008:0036.

Згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, державним реєстратором Комунального підприємства Новоселівської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації» Бондарем Олексієм Миколайовичем було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 16.07.2019 року, індексний номер: 47807340, на підставі якого за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на земельну ділянку загальною площею 0,2 га за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :45:008:0036, РНОНМ: 101, номер запису про право власності 32418484 (т. 1 а.с. 43-47).

Підставою виникнення права власності за ОСОБА_2 на дану земельну ділянку стали наступні документи: 1) витяг з Державного земельного кадастру від 05.07.2019 року, серія та номер НВ -019, виданий Головним управлінням Держгеокадастру в Одеській області; 2) заява від 11.06.2019 року №1285, видана приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Делі Н.Г.; 3) державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 300731, виданий 08.05.2008 року Управлінням земельних ресурсів у м. Одеса; 4) державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 300732, виданий 08.05.2008 року Управлінням земельних ресурсів у м. Одеса.

Відповідно до ст. ст. 125, 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації та посвідчується Державним актом на право власності на земельну ділянку.

Згідно п. 1.16 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 4 травня 1999 року № 43, технічна документація зі користування земельною ділянкою включає виписку з рішення відповідної ради або продаж земельної ділянки, договір відчуження земельної ділянки (договір купівлі-продажу, дарування, міни, інші цивільно-правові угоди), рішення суду.

Відповідно до вимог ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Окрім того, відповідно до вимог ч. 1. ст.153 Земельного кодексу України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

При цьому, відповідно до вимог ст. 373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається та здійснюється відповідно до закону.

Судовим розглядом встановлено, що право власності на земельні ділянки ОСОБА_5 та ОСОБА_3 набуто незаконно, оскільки у Державних актах на право власності на земельні ділянки підставою їх видачі вказані скасовані постанови Київського районного суду м. Одеси по справі № 2-А-448 та № 2-А-45.

Відповідно ОСОБА_5 та ОСОБА_3 не мали права відчужувати спірні земельні ділянки на користь ОСОБА_4 , яка у подальшому, не мала права відчужувати спірні земельні ділянки на користь ОСОБА_6 , який, у подальшому, не мав права їх відчужувати на користь ОСОБА_2 .

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема із правочинів. Стаття 373 ЦК України, що регламентує право власності на земельну ділянку, містить аналогічну по суті норму згідно якої право власності на земельну ділянку набувається і здійснюється відповідно до закону.

Згідно ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.

У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності.

Відповідно до п.12 Перехідних положень Земельного кодексу України, до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів здійснюють міські ради.

Таким чином, власником земельної ділянки до моменту її незаконного відчуження була Одеська міська рада як орган, що уповноважений по закону розпоряджатися землями комунальної власності, чиї інтереси в даному випадку порушені.

Отже, передачею земельних ділянок у власність ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , потім ОСОБА_4 , потім ОСОБА_6 , а в подальшому - ОСОБА_2 , порушено права та інтереси держави в особі Одеської міської ради, яка встановлює єдиний порядок для громадян та юридичних осіб по реєстрації, перереєстрації земельних ділянок зміну їх цільового призначення, нерухомого майна, а також отримання у власність земельних ділянок і отримання державних актів на них.

Зазначені обставини вибуття земельних ділянок з кадастровими номерами: :45:008:0004 та :45:008:0008 з комунальної власності територіальної громади міста Одеси без згоди власника встановлені наступними судовими рішеннями, які набрали законної сили, а саме: 1) постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 13.12.2010 року у справі №2-а-448/07/1512; 2) постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 26.01.2011 року у справі №2-а-453/07/1512; 3) рішенням Київського районного суду м. Одеси у цивільній справі №2-2681/11 від 23.12.2011 року.

Вищевказаними судовими рішеннями встановлено, що спірні земельні ділянки (за рахунок яких сформовано земельну ділянку, що є предметом розгляду даної справи), які розташовані в межах м. Одеси, перебували у комунальній власності територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради і вибули з її володіння внаслідок ухвалення постанов Київського районного суду м. Одеси від 19.04.2007 року, які в подальшому були скасовані.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 124 Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13.06.2007 року № 8 «Про незалежність судової влади» передбачено, що за змістом частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені.

Таким чином, обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Судові рішення не можуть бути переглянуті іншими органами чи особами поза межами судочинства,

В свою чергу, преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Суб`єктивні межі полягають у тому, щоб в обох справах брали участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням чи вироком суду.

Таким чином, преюдиція - це встановлене процесуальним законом правило (нетиповий нормативний припис) звільнення від доказування обставин, установлених рішеннями суду у цивільній, господарській, адміністративній справі, при розгляді Інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдиційність становить обов`язок суду, який розглядає цивільну справу, визнати такими, що не потребують доказування обставини, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили. Преюдиція є похідною категорією від фактичної презумпції істинності судового рішення.

Окрім цього, у постановах Верховного Суду України від 16.04.2014 року справа № 6-146цс13, від 28.01.2015 року справа № 6-218цс14, від 24.06.2015 року справа № 6-251цс15 міститься правовий висновок, що за змістом частини першої статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею, і власник майна вправі витребувати його від добросовісного набувача. Такий висновок був неодноразово підтриманий і Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 05.12.2018 року провадження №14-247цс18 та № 14-179цс18.

Враховуючи викладене, обставини протиправності вибуття двох земельних ділянок з комунальної власності територіальної громади міста Одеси без згоди власника, що встановлені низкою судових рішень, які набрали законної сили, є преюдиційними та не повинні повторно доказуватись під час розгляду цієї цивільної справи.

Статтею 1 Земельного кодексу України визначено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Згідно рішення Конституційного Суду України № 1-199 від 8 квітня 1999 року державні інтереси закріплюються, як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі державних інтересів є потреба у здійсненні загальнодержавних дій, програм, спрямованих на охорону землі, як національного багатства.

Відповідно до положень ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужено особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до ч.1 ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

- було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

- було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

- вибуло з володіння власника або особи , якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Право на захист права власності із застосуванням ст. 393 та ст.388 ЦК України має лише власник цього майна, який відповідно до норм процесуального закону підтвердить своє право.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.

Відповідно до ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Згідно із приписами ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу,

Відповідно до п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.

Згідно із ч. 8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Таким чином, враховуючи, що Одеська міська рада рішення про передачу у власність або користування будь-яким юридичним або фізичним особам, у тому числі ОСОБА_2 , не приймала, то вказане майно підлягає витребуванню на користь Одеської міської ради.

Крім цього, відділом самоврядного контролю за використанням та охороною земель та дотримання земельного законодавства департаменту комунальної власності Одеської міської ради складено акт огляду земельних ділянок від 29.08.2019 року, що підтверджується листом департаменту комунальної власності Одеської міської ради від 10.03.2020 року за вих. № 01-13/844.

З матеріалів фотофіксації вбачається безпосередня близькість об`єднаних земельних ділянок, до берегозахисних споруд у вигляді штучних пляжів, наприклад: штучних пляжів «Дача Ковалевського », « Монастирського » (межі яких визначаються відповідно до п, 2.1.3 Правил устаткування та експлуатації пляжів міста Одеси, затверджених рішенням Одеської міської ради від 05.04.2007 року №1133- V, зі змінами, внесеними рішенням Одеської міської ради від 09.10.2008 року № 3426-V).

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України (постанова у справі № 6-1376цс16 від 29.06.2016 року) до спірних правовідносин про витребування земельних ділянок із володіння набувачів та повернення їх у власність держави підлягає застосуванню стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція), відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави загалом є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція), що ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року.

Відповідно до практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986 року, «Щокін проти України» від 14.10.2010 року, «Сєрков проти України» від 07.07.2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009 року, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності втручання означає, що втручання у право власності особи повинно провадитися на підставі закону, при цьому до відносин щодо позбавлення державою власності своїх громадян застосовується національне законодавство (рішення Європейського суду з прав людини в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»).

Втручання в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у втручанні в право у формі публічного (загального, суспільного) інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. При цьому, Європейський суд з прав людини в своїй практиці визнає за державами право користуватися «значною свободою (полем) розсуду» при визначенні суспільного інтересу й залишає за собою в цій сфері обмежені повноваження.

Питання пропорційності є оціночним і визначається у кожному випадку з урахуванням фактичних обставин. Більше того, вирішуючи питання про те, чи було дотримано цієї вимоги, Європейський суд з прав людини визнає, що держава користується широкою свободою розсуду як щодо вибору способу вжиття заходів, так і щодо встановлення того, чи виправдані наслідки вжиття таких заходів з огляду на загальний інтерес для досягнення мети заходу, про який йдеться. Так, повинно існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти шляхом вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Прессос Компанія Нав`єра С.А. та інші проти Бельгії»).

Прийняття рішення про передачу в приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі відповідно державної чи комунальної власності. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).

Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

Така правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 30.01.2019 року у цивільній справі № 357/9328/15-ц.

Більше того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.05.2018 року у цивільній справі № 372/2180/15-ц, аналізуючи практику Європейського суду з прав людини, а саме у справах «Депаль проти Франції» (скарга № 34044/02) та «Броссе- Трибуле та інші проти Франції» (скарга № 34078/02), дійшла до наступних висновків.

У вищевказаних справах Європейський суд з прав людини встановив, що в питаннях забудови берегів міркування захисту громадських (суспільних) інтересів і охорони навколишнього середовища є підставою для позбавлення права приватної власності. Тобто, рішення французької влади, які постановили знести будівлю на березі, спрямоване якраз на захист прав людини, а саме - права людей на вільний доступ до берега і чисте море, які конфліктують з правом власності заявників. У зв`язку з цим, втручання держави в здійснення заявниками своїх прав мало законну мету загального інтересу: заохотити вільний доступ до берегової смуги, необхідність якого встановлена із усією очевидністю.

Таким чином, витребування Одеською міською радою земельної ділянки, яка вибула з комунальної власності територіальної громади м. Одеси поза її волею становить значний суспільний інтерес, оскільки протягом тривалого часу територіальна громада м. Одеси не може реалізовувати свої правомочності власника та розпоряджатися землями, які в тому числі є матеріальною основою місцевого самоврядування.

Витребування спірної земельної ділянки з володіння ОСОБА_2 забезпечить задоволення суспільних потреб у захисті права власності на землі, які вибули поза волею територіальної громади м. Одеси, а також які є матеріальною основою місцевого самоврядування та національним багатством України, що перебуває під особливою охороною держави.

Постановою Верховного Суду України від 17.12.2014 року у справі № 6-140цс14 передбачено, що за положеннями зазначених норм права власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

Крім того, судовим розглядом встановлено, що на спірній земельній ділянці відсутні об`єкти нерухомості, на які зареєстроване право власності (т.1 а.с. 91).

Враховуючи викладене, приймаючи до уваги, що ОСОБА_2 набув право власності на спірну земельну ділянку без відповідної правової підстави, земельна ділянка вибула з володіння власника - Одеської міської ради не з її волі іншим шляхом, вказана земельна ділянка, загальною площею 0,2 га, за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :45:008:0036 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101) має бути вилучена з володіння ОСОБА_2 та повернута територіальній громаді м. Одеси.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.

Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК.

Відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації.

Вищезазначене підтверджується і судовою практикою Великої Палати Верховного Суду.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29.05.2019 року у цивільній справі № 367/2022/15-ц дійшла до висновку, що рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію, а тому після внесення такого запису скасування зазначеного рішення не може бути належним способом захисту права або інтересу позивача. За певних умов таким належним способом може бути скасування запису про проведену державну реєстрацію права (п. 5.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 року у справі № 915/127/18). Проте, у випадку, коли заявлена вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування запису про проведену державну реєстрацію права також не є належним способом захисту прав позивача.

Так, однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є судове рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Велика Палата Верховного Суду також дійшла до висновку, що рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. До такого ж правового висновку Велика Палата Верховного Суду дійшла у цивільній справі № 183/1617/16, постанова від 14.11.2018 року.

Таким чином, рішення суду по справі про задоволення позову про витребування спірної земельної ділянки, загальною площею 0,2 га, за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :45:008:0036 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101), є підставою для державної реєстрації права власності на вищезазначену земельну ділянку за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь позивача Одеської міської ради.

Керуючись ст.ст. 141, 258-260, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов Одеської міської ради до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Юридичного департаменту Одеської міської ради про витребування майна - задовольнити.

Витребувати у ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ) на користь територіальної громади міста Одеси у особі Одеської міської ради земельну ділянку, загальною площею 0,2 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :45:008:0036, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ) на користь Одеської міської ради (на рахунок юридичного департаменту Одеської міської ради: код отримувача - 26302537, банк отримувача - Держказначейська служба України, м. Київ, номер рахунку - НОМЕР_5 ), судовий збір у розмірі 21 034 (двадцять одна тисяча тридцять чотири) грн. 26 коп.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено 03.06.2020 року.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), процесуальні строки щодо подання заяви про перегляд заочного рішення, апеляційного оскарження рішення суду та набрання рішенням суду законної сили продовжуються на строк дії такого карантину.

Суддя Петренко В. С.