Справа № 454/2752/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2020 року Сокальський районний суд Львівської області у складі:

головуючого - судді Адамович М. Я. ,

за участю секретаря Мандрик І.Я.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Савка Р.І.,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Сокаль справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства Внутрішніх Справ України, Державної казначейської служби України, за участю третьої особи ОСОБА_3 про відшкодування заробітку, втраченого у зв`язку з втратою працездатності,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся в суд та просить стягнути з Міністерства внутрішніх справ України, за рахунок коштів Державного бюджету України, через Державну казначейську службу України, на його користь втрачений заробіток за період з 01.09.2017р. по 31.10.2019р. в розмірі 30934,67грн. із збільшенням вказаної суми на момент ухвалення судового рішення, у зв`язку з втратою (зменшенням) його професійної працездатності, внаслідок заподіяних йому ОСОБА_3 28.08.2005р. тяжких тілесних ушкоджень при здійсненні ним функцій представника влади на посаді дільничного інспектора міліції Сокальського РВ ГУМВС України у Львівській області.

Свої вимоги мотивує наступним.

28.08.2005р. дільничний інспектор міліції Сокальського РВ ГУМВС України у Львівській області ОСОБА_3 із застосуванням табельної зброї, спричинив йому тяжке тілесне ушкодження.

Вироком суду від 12.06.2013р. ОСОБА_3 засуджений за ч.3 ст.365, ч.1 ст.121 КК України за заподіяння йому тяжких тілесних ушкоджень із застосуванням зброї.

Судово-медичними висновками в кримінальному провадженні встановлено в нього сліпе вогнепальне поранення лівого стегна, відкритий відламковий перелом верхньої третини лівої стегнової кістки, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя та інші ушкодження.

Також, висновками встановлено, що постріл було здійснено з близької відстані.

Він працював гірником та через поранення йому присвоєно другу групу інвалідності, а згодом третю групу інвалідності.

На підставі висновку лікарської комісії його звільнено з роботи 28.12.2005р. у зв`язку з невідповідністю виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я.

Рішенням суду з Міністерства внутрішніх справ України на його користь стягнуто втрачений заробіток за період з 15.12.2005р. по 31.08.2017р. в сумі 300076,40грн.

Після ухвалення вказаного рішення та до 01.09.2019р. коефіцієнт росту тарифних ставок гірника підземного 3-го розряду з 21.08.2017р. після ухвалення судом рішення про стягнення на його користь втраченого заробітку, складає 1,66.

З огляду на вказане, його відкоригована заробітна плата на час звернення до суду з даним позовом складає 11897,95грн.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали.

Навели суду обставини, викладені в позові.

Представник відповідача Міністерства внутрішніх справ України позову не визнав, подав відзив на позов, в якому зазначив, що є неналежним відповідачем, оскільки Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області є окремою юридичною особою, на даний час не ліквідоване та самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

ОСОБА_3 не проходив службу в апараті Міністерства внутрішніх справ України та не перебував з міністерством у трудових відносинах.

Оскільки моральну шкоду стягнуто з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, то втрачений заробіток також підлягає стягненню з вказаного управління.

Також, зазначив, що втрачений заробіток та додаткові витрати повинна відшкодовувати саме Державна казначейська служба України.

Представник відповідача Державної казначейської служби України позову не визнав, подав відзив, у якому покликається на те, що служба в жодних відносинах з позивачем не перебувала та не має перед ним жодних зобов`язань, не є учасником даних правовідносин, а тому і не може відповідати за незаконні дії інших органів державної влади.

Державна казначейська служба України є неналежним представником держави.

Крім того, звернув увагу, що судовим рішенням на користь позивача вже стягнуто втрачений заробіток, а також він отримує пенсію по інвалідності, що свідчить про його намір збагатитися за рахунок держави, звертаючись з даним позовом.

Позивач подав відповідь на відзиви відповідачів, в якій вказав, що заперечуючи проти позову, представники Міністерства внутрішніх справ України та Державної казначейської служби України зазначили лише, що вказані міністерство та служба не є належними відповідачами.

Однак, така позиція є необґрунтованою та спростована рішеннями судів у попередній справі за його позовом.

Наміру збагатитися в нього немає, оскільки він лише намагається досягти відшкодування йому завданої шкоди, яка надалі може бути стягнута із заподіювача такої шкоди в порядку регресу.

Вислухавши сторони, дослідивши докази по справі, суд дійшов наступного висновку.

Висновком експерта №5/06 мк-С від 14.03.2006р. встановлено, що рана на стегні та перелом стегнової кістки ОСОБА_1 утворилися від дії одиночного ранячого снаряда-кулі незадовго до поступлення його в лікарню та могли утворитися 28.08.2005р.

З акта судово-медичного обстеження №58/11 від 19.05.2011р. встановлено, що медико-криміналістичним дослідженням слідів близького пострілу не виявлено та встановлено, що раневий канал вогнепального поранення в тілі ОСОБА_1 мав напрямок ззаду на перед, зліва на право і дещо зверху вниз, за умов, що раневий канал був прямолінійним.

Відповідно до вироку Сокальського районного суду Львівської області від 12.06.2013р., який набрав законної сили, ОСОБА_3 визнано винуватим в тому, що він 28.08.2005р.ву дворі будинку №47 по вул.Героїв УПА в м.Сокалі Львівської області, здійснюючи функції представника влади на посаді дільничного інспектора Сокальського РВ ГУМВСУ у Львівській області, маючи спеціальне звання капітана міліції та виконуючи свої службові обов`язки з охорони громадського порядку, внаслідок незаконного застосування табельної зброї, спричинив ОСОБА_1 вогнепальне поранення, яке відноситься до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння.

Згідно висновку експерта (комісійної судово-медичної експертизи) №118 від 17.07.2015р. встановлено, що ОСОБА_4 28 серпня 2005 року отримав вогнепальне (кульове) поранення лівого стегна з відкритим багатоуламковим переломом лівої стегнової кістки.

Внаслідок вогнепального поранення ОСОБА_4 в період з 15.12.2005р. по 01.01.2008р. був визнаний інвалідом ІІ групи і згідно п.108 Наказу № 238 мав 60 % стійкої втрати професійної працездатності. В період з 10.01.2008р. по 01.02.2009р. він був визнаний МСЕК інвалідом ІІ групи і відповідно цьому він мав 40% стійкої втрати професійної працездатності згідно п.109 «а» та п.6 «б» Наказу № 238. При обстеженні МСЕК ОСОБА_5 30.01.2009р. встановлено діагноз: Консолідований вогнепальний перелом лівої стегнової кістки в середній третині. Післятравматичний остеомієліт лівої стегнової кістки в стадії стійкої ремісії. Післятравматична лівобічна невропатія малогомілкового нерву». З цього приводу він більше не був визнаний інвалідом, проте по наслідках перенесеної травми за період з 30.01.2009року до червня 2015року у нього стійка втрата професійної працездатності становила 15% згідно п.110 та п.6 «а», Наказу № 238. Така динаміка зміни свідчить про зменшення відсотків втрати працездатності у потерпілого, через позитивну динаміку реабілітації.

При обстеженні потерпілого членами комісії на даний час встановлено, по по наслідках перенесеної травми у гр. ОСОБА_5 має місце стійка втрата професійної працездатності в розмірі 10% згідно п.12.5 таблиці №9 Наказу №420 МОЗ від 05.06.2012 року. У комісії немає медичних даних для визначення терміну часу відносно алгоритму зміни відсотків втрати працездатності на майбутнє.

Згідно виписок з актів огляду МСЕК, 21.12.2005р. ОСОБА_1 встановлено ІІ групу інвалідності, 06.02.2008р. ІІІ групу інвалідності та 11.02.2009р. його не визнано інвалідом.

Незалежна профспілка гірників шахти «Лісова» надала згоду на звільнення ОСОБА_1 у зв`язку з невідповідністю його стану здоров`я виконуваній роботі, що стверджується витягом з протоколу №13 від 22.12.2005р.

Наказом №184-к від 28.12.2005р. ОСОБА_1 звільнено з посади гірника підземного ДКТ з 15.12.2005р. у зв`язку з невідповідністю виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я, який перешкоджає продовженню даної роботи.

ОСОБА_1 працював на шахті «Лісова» з 21.03.2005р. по 15.12.2005р., його заробітна плата за цей період становила: 03.2005р. 68,40 грн., 04.2005р. 550грн., 05.2005р. 782,27грн., 06.2005р. 732,02грн., 07.2005р. 1184,08грн., 08.2005р. 1078,66грн., що стверджується відповідною довідкою.

Рішенням Сокальського районного суду від 02.08.2018р., яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного суду від 18.02.2019р. та постановою Верховного Суду від 05.11.2020р., частково задоволено позов ОСОБА_1 та стягнуто з Міністерства внутрішніх справ України за рахунок коштів Державного бюджету України через Державну казначейську службу України 300076,40грн. втрачений заробіток через втрату (зменшення) його професійної працездатності за період з 15.12.2005р. по 31.08.2017р., а також 2279,64грн. витрат на придбання ліків.

Згідно довідки «Шахти «Лісова» коефіцієнт росту тарифних ставок гірника підземного 3го розряду дільниці конвеєрного транспорту з 21.08.2017р. по 01.09.2019р. складає 1,66, а середня заробітна плата робітника на вказаній посаді станом на серпень 2019 року становить 13951грн.

Відповідно до положень ч.6 ст.82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Таким чином, вина ОСОБА_3 в заподіянні ОСОБА_1 тяжкого тілесного ушкодження, що стало причиною звільнення з роботи, встановлено вироком суду від 12.06.2013р.

У пунктах 5.6 і 5.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначено, що «шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України)».

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 ЦК України).

У пункті 32 постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року в справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) вказано, що «застосовуючи стаття 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року в справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19) вказано, що «з урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне вказати, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган».

Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

У відповідності з ч. 1 ст. 1195 ЦК, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Згідно ч.1 ст. 1197 ЦК розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню, визначається у відсотках від середнього місячного заробітку (доходу), який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності - загальної працездатності.

Середньомісячний заробіток (дохід) обчислюється за бажанням потерпілого за дванадцять або за три останні календарні місяці роботи, що передували ушкодженню здоров`я або втраті працездатності внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я (ч.2 ст. 1197 ЦК).

Відповідно до п. 10 Постанови КМУ від 08.02.1995р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення.

Так, відповідно до рішення суду від 02.08.2018р., відкорегований середній заробіток ОСОБА_1 станом на день ухвалення рішення складав 7167,44грн.

З довідки ВП «Шахзта «Лісова» ДП «Львіввугілля» встановлено, що після ухвалення вищевказаного рішення, коефіцієнт росту тарифних стиавок гірника підземного 3-го розряду склав 1,66.

Виходячи з наведеного, відкоригована заробітна плата ОСОБА_1 на даний час становить: 7167,44грн. х 1,66 = 11897,95грн.

Даний розмір заробітної плати є меншим від заробітної плати гірника підземного 3го розряду дільниці конвеєрного транспорту, яка станом на серпень 2019 року становить 13951грн.

Так, з 01.09.2017р. (після ухвалення судом вищевказаного рішення про стягнення середнього заробітку) до теперішнього часу минуло 38 місяців.

За таких підстав, розмір втраченого заробітку становить:

11897,95грн. (відкоригована середньомісячна заробітна плата) х 38 місяців = 452122,10грн.

452122,10грн. х 10% втрати професійної працездатності = 45212,21грн.

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В свою чергу, відповідачами ніяким чином не спростовано розрахунки та не надано своїх розрахунків втраченого заробітку.

В своїх відзивах представники відповідачів лише покликалися, що не є належними відповідачами, що спростовується мотивами, викладеними вище.

За таких підстав, суд задовольняє позов.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 263-265 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов задовольнити.

Стягнути з Міністерства внутрішніх справ України за рахунок коштів Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 45212 (сорок п`ять тисяч двісті дванадцять)грн. 21коп. втраченого заробітку через втрату (зменшення) професійної працездатності за період з 01.09.2017р. по 01.11.2020р.

Рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні скарги подаються учасниками справи через Сокальський районний суд Львівської області.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину рішення воно може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Відомості, які зазначаються в рішенні суду відповідно до п.4) ч.5 ст.265 ЦПК України та не проголошуються, відповідно до ч.2 ст.268 ЦПК України.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Міністерство внутрішніх справ України, , місцезнаходження: вул.Богомольця,10, м.Київ.

Відповідач: Державна казначейська служба України, ЄЖДРПОУ:37565646, місцезнаходження: вул.Бастіонна,6, м.Київ.

Третя особа: ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Повне судове рішення складено 02.12.2020р.

Головуючий: М. Я. Адамович