КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2020 року

м. Київ

справа № 759/13117/13-ц

провадження № 22-ц/824/1705/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Костецької М.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Київ від 29 липня 2019 року по справі за основним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визначення конкретного порядку користування земельною ділянкою та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визначення конкретного порядку користування житловим будинком та земельною ділянкою, -

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2013 року до суду із основним позовом звернулася ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про визначення конкретного порядку користування земельною ділянкою.

У зв`язку зі смертю 25 травня 2015 року ОСОБА_6 ухвалою Святошинського районного суду міста Київ від 18 грудня 2015 року замінено її на правонаступника ОСОБА_1 .

Згідно із ухвалою Святошинського районного суду міста Київ від 18 січня 2019 року залучено третіми особами за основним та зустрічним позовом, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

В обгрунтування заявлених позовних вимог за основним позовом позивачі вказували, що вони та відповідачка ОСОБА_6 є співвласниками житлового будинку по АДРЕСА_1 на праві часткової власності. А саме, ОСОБА_3 належить 49/200 частини, ОСОБА_7 - 77/200 частин та 37/100 (або 74/200) частин належать ОСОБА_6 .

Спірне будинковолодіння знаходиться на земельній ділянці площею 0,052 га.

Між батьком позивачів та відповідачкою, яка є тіткою позивачам існував порядок користування будинковолодінням та земельною ділянкою, однак в подальшому між позивачами та відповідачкою виник спір щодо порядку користування земельною ділянкою.

Позивачі просили визначити порядок користування земельною ділянкою, яка знаходиться по АДРЕСА_1 , виділивши ОСОБА_7 земельну ділянку площею 120 кв.м для обслуговування житлового будинку, що межує із земельною ділянкою відповідачки, залишивши земельну ділянку 12 м довжиною та 2,4 м шириною в спільному користуванні; позивачу ОСОБА_3 виділити 134 кв. м, яка межує із використовуваною ОСОБА_7 земельною ділянкою.

ОСОБА_6 основний позов не визнавала, подала зустрічний позов, у якому просила визначити порядок користування земельною ділянкою, виділивши їй 192 кв.м, ОСОБА_7 виділити у користування 200,3 кв.м, а ОСОБА_3 127,4 кв.м без виділення ОСОБА_6 земельної ділянки у спільне користування з відповідачами за зустрічним позовом.

Правонаступник ОСОБА_6 - ОСОБА_1 подала до суду заяву про збільшення розміру зустрічних позовних вимог, та просила суд:

поділити в натурі будинок та надвірні будівлі по АДРЕСА_1 ;

виділити в натурі частку із майна, що належало на праві спільної часткової власності померлій ОСОБА_6 , яка відповідає 37/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 ;

виділити в натурі частку із майна, що є у спільній частковій власності належні ОСОБА_7 , яка відповідає 77/200 частини домоволодіння;

виділити в натурі частку із майна, що є у спільній частковій власності належні ОСОБА_3 49/200 частини домоволодіння;

встановити порядок володіння та користування горищем житлового будинку АДРЕСА_1 таким чином, згідно з яким кожний співвласник житлового будинку володіє та користується тільки тією часткою горища, яка знаходяться у межах його виділених в натурі кімнат;

зобов`язати ОСОБА_7 звільнити частину горища над кімнатою 4-3;

припинити право спільної часткової власності ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 на будинок АДРЕСА_1 ;

встановити конкретний порядок володіння та користування земельною ділянкою площею 0,052 га (кадастровий номер :75:025:0011), на якій розташовано домоволодіння АДРЕСА_1 та виділити в натурі 37/100 часток земельної ділянки, загальною площею 0,052 га, кадастровий номер :75:025:0011 по АДРЕСА_1 , що зареєстрована за ОСОБА_6 , спадкоємцем якої є ОСОБА_1 , з урахуванням розташованих комунікацій з накладанням земельного сервітуту та позначений точками 1-2-3-16-15-14- 13012-11-10-9-8-7. Частина земельної ділянки площею 192,4 кв.м обмежена лініями поділу: від точки «2», яка розташована по АДРЕСА_1 лінія поділу проходить по фасаду земельної ділянки до точки «З»; від точки «З» через точку «16» лінія поділу проходить до точки «15»; від точки «15» по лінії розподілу будинку через точки «14», «13», в точку «12»; від точки «12» через точку «11» лінія поділу проходить в точку «10»; від точки «10» лінія поділу у вигляді ломаної через точки «9», «8», «7» проходить в точку «1»; від точки «1» лінія поділу довжиною 28,54 м проходить по межі земельної ділянки в точку «2»;.

встановити земельний сервітут площею 9 кв.м. для обслуговування та експлуатації газопроводу позначений цифрами 22-3-16-15-17-1-19-20-21. Проміри між точками: від 22 до 3 - 5,67 м; від 3 до 16 - 3,30 м; від 16 до 15-1,09 м; від 15 до 17-0,57 м.

Рішенням Святошинського районного суду міста Київ від 29 липня 2019 року у задоволенні основного позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визначення конкретного порядку користування земельною ділянкою відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визначення конкретного порядку користування житловим будинком та земельною ділянкою відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову, які вжиті згідно ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2013 року.

Не погоджуючись із указаним рішенням в частині відмови у задоволені зустрічних позовних вимог, ОСОБА_1 звернулась до суду із апеляційною скаргою, в якій просила апеляційну скаргу задовольнити, оскаржуване рішення в частині відмови у задоволені зустрічних позовних вимог скасувати та постановити нове судове рішення, яким зустрічні позовні вимоги задовольнити.

Зазначає, що з рішенням суду першої інстанції не погоджується частково, в частині відмови у задоволені зустрічного позову вважає його таким, що постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з`ясуванні обставин, тобто незаконним, необґрунтованим, а отже таким, що підлягає скасуванню.

Указує, що враховуючи визнання позовних вимог в частині поділу в натурі житлового будинку відповідачами за зустрічним позовом, судом безпідставно було відмовлено у задоволені указаних вимог, оскільки не існує не тільки технічна можливість поділу житлового будинку в натурі, але він вже фактично поділений і має окремі входи, а позовні вимоги були визнані відповідачами за зустрічним позовом.

Зазначає, що у даній справі за ухвалою суду першої інстанції було призначено судову земельно-технічну експертизу, за результатами якої надано висновок експерта №13675/16-41 від 30 січня 2018 року про можливість виділу в натурі 37/100 часток земельної ділянки. Позивач за зустрічним позовом обрала для себе один варіант, який найменш обтяжливий для всіх сторін і який дозволяє, щоб під вікнами останньої не було проходу сторонніх осіб.

ОСОБА_7 та ОСОБА_3 не скористались правом надання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 .

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала, просила її задовольнити.

ОСОБА_3 та представник позивачів проти задоволення апеляційної скарги заперечують в основному щодо задоволення позову в частині встановлення порядку користування земельною ділянкою згідно із запропонованим експертом варіантом, за яким ОСОБА_7 виділено у спільне користування із ОСОБА_3 частину земельної ділянки для проходу до вулиці, яка не відповідає санітарним нормам, оскільки має ширину 0,8 метрів.

Рішення в частині вирішення первісних позовних вимог не оскаржено, тому не є предметом апеляційного перегляду та перевірки.

В судовому засіданні ОСОБА_8 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , підтримав доводи викладені у апеляційній скарзі, просив апеляційну скаргу задовольнити, оскаржуване рішення в частині відмови у задоволені зустрічних позовних вимог скасувати та постановити нове судове рішення, яким зустрічні позовні вимоги задовольнити.

ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_9 проти доводів апеляційної скарги заперечували, просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в судове засідання не з`явились, про розгляд справи належним чином повідомлені, про причини неявки суд не повідомляли.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з`явилися у судове засідання на підставі частини 2 статті 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 367 ЦК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково доданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із частиною 1 статті 376 ЦК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову суд першої інстанції виходив із того, що позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 , є правонаступником позивача за зустрічним позовом ОСОБА_6 , але у спосіб передбачений законом не набула права власності на спадкове майно, а тому у неї відсутні права щодо розпорядження таким майном, користування таким майном, володіння таким майном, та проведення будь-якиїх дій щодо цього майна, при наявності ще двох спадкоємців, які подали заяви про прийняття спадкового майна, які залучені третіми особами за позовами: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Колегія суддів не може погодитись із таким висновком враховуючи наступне.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно із статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно із частиною 2 статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Статтею 1223 ЦК передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до частини 5 статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно із частиною 3 статті 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка за життя склала заповіт від 13 жовтня 2011 року, за яким заповіла всю частину будинку з прибудинковими спорудами (домоволодіння) належні їй на праві приватної власності, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , а також відповідну земельну ділянку, на якій знаходиться зазначене домоволодіння, ОСОБА_1 . Обставин стосовно визнання заповіту недійсним або відмови спадкоємця за заповітом від прийняття спадщини не встановлено. Із матеріалів спадкової справи №3/2015 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 , розпочатої 24 листопада 2015 року вбачається, що ОСОБА_1 звернулась 24 листопада 2015 року до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лисань С.С. із заявою про прийняття спадщини.

Судом також встановлено, що право часткової власності на спірне будинковолодіння зареєстровано за ОСОБА_7 у загальному розмірі 77/200 частин на підставі договору дарування від 14 січня 2000 року, договору дарування від 16 червня 2004 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 04 листопада 2005 року; за ОСОБА_3 у розмірі 49/200 частин на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 04 листопада 2005 року; та за ОСОБА_6 у розмірі 37/100 частин на підставі свідоцтва про право власності №1777 від 21 грудня 1999 року.

Рішенням Київської міської ради ІІІ сесії VI скликання від 28 травня 2009 року № 599/1655 були внесені зміни та доповнення у додатку до рішення Київської міської ради від 21 жовтня 2004 року №610/2020 "Про приватизацію земельних ділянок для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд" у сто вісімдесятій позиції у п`ятій графі слова " ОСОБА_10 " замінено словами " ОСОБА_3 ", а сьому графу викладено в такій редакції "37/00 від 0,052 77/200 від 0,052 та 49/200 від 0, 052.

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 21 листопада 2013 року індексний номер 13227377 земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд 0,052 га у АДРЕСА_1 належить ОСОБА_6 на праві приватної власності у розмірі 37/100 частки.

Оскільки на момент відкриття спадщини після смерті ОСОБА_6 документально підтверджено наявність померлій 37/100 частин будинковолодіння та земельної ділянки, до спадкоємиці за заповітом ОСОБА_1 перейшли відповідні права на указане в заповіті майно з часу відкриття спадщини.

За таких обставин, висновок суду про відмову у задоволенні позову з тих підстав, що ОСОБА_1 не набула права власності на спадкове майно є помилковим.

Відповідно до статті 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу. Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Київ від 18 грудня 2015 року ОСОБА_1 було залучено до участі у справі як правонаступника позивача за зустрічним позовом, встановивши, що спірні правовідносини допускають правонаступництво. Отже, усі дії, які були вчинені в цивільному процесі до її вступу, обов`язкові для неї так само, як вони були обов`язкові для особи, яку вона замінила.

До ОСОБА_1 також перейшло право підтримувати заявлений її спадкодавцем позов щодо виділення належної спадкодавцю у спільній частковій власності частки в натурі та припинення спільної часткової власності.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для задоволення позову колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Відповідно до частини першої статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Відповідно до статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Частиною 3 указаної статті також передбачено, що співвласники можуть укласти договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, який укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Судом встановлено, що у сторін спору щодо розміру часток співвласників не має, проти встановленого порядку користування майном, який існує між співвласниками тривалий період сторони не заперечують. При цьому договір про поділ майна між співвласниками сторони не укладали.

Виходячи з аналізу змісту норм статей 183, 358, 364 ЦК Україниможна дійти висновку, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності.

Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то, з урахуванням конкретних обставин, такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників.

При виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має виділятися окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України.

Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток жилих будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55(далі - Інструкція).

Згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 цієї Інструкції поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси.

Звертаючись з вимогою про поділ будинковолодіння та земельної ділянки в натурі, позивачем не надано доказів, які свідчать про технічну можливість виділу частки або поділу будинковолодіння.

Зокрема, 10 січня та 03 лютого 2014 року позивачем були заявлені клопотання, про призначення будівельно-технічної експертизи, на вирішення якої позивачі пропонували поставити питання щодо можливості поділу в натурі спірного домоволодіння та визначення варіантів поділу.

Однак судом першої інстанції в ухвалі від 07 лютого 2014 року, якою було задоволено клопотання про призначення експертизи, до остаточного кола питань не були включені питання стосовно визначення експертом технічної можливості поділу нерухомого майна в натурі.

Враховуючи наведене висновок експертів за результатами проведеної судової комплексної земельно-технічної та будівельно-технічної експертизи №2368/14-41/2369/14-43 від 09 липня 2014 року не містить висновку щодо технічної можливості поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності.

Ухвалою від 07 листопада 2014 року судом першої інстанції було призначено додаткову судову будівельно-технічну експертизу, на вирішення якої були поставлені питання про інші можливі варіанти поділу земельної ділянки без виділення в спільне користування частин земельної ділянки, та чи відповідає порядок користування земельною ділянкою, що склався між співвласниками їх ідеальним часткам.

Ухвалою від 08 серпня 2016 року в черговий раз було задоволено клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи, на вирішення якої поставлені запитання щодо технічної можливості виділу в натурі земельної ділянки з урахуванням розташованих комунікацій і без виділення в спільне користування частин земельної ділянки.

Таким чином, доказів які свідчать про технічну можливість поділу в натурі нерухомого майна, яким є спірне будинковолодіння, під час розгляду справи також не здобуто.

За таких обставин, відсутні підстави для задоволення вимог позову про поділ в натурі будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 та виділ кожному із співвласників в натурі частки із майна, що належало на праві спільної часткової власності з припиненням права спільної часткової власності ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 на будинок АДРЕСА_1 . Відтак відсутні підстави також для задоволення позову до ОСОБА_7 в частині зобов`язання її звільнити частину горища над кімнатою 4-3 та в частині встановлення порядку володіння та користування горищем спірного будинковолодіння таким чином, згідно з яким кожний співвласник житлового будинку володіє та користується тільки тією часткою горища, яка знаходяться у межах його виділених в натурі кімнат, оскільки підстав для поділу в натурі будинку, а відтак і конкретних кімнат, не встановлено.

Відсутні також підстави для виділення в натурі співвласникам відповідно до розміру їх часток земельних ділянок, оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна, яким є спірне будинковолодіння, пропорційно своїй частці в ньому, а відтак і земельної ділянки в цілому, на якій розміщене будинковолодіння, для його обслуговування та використання.

Вирішуючи питання щодо встановлення порядку користування земельною ділянкою, колегія апеляційного суду встановила, що спірне будинковолодіння зареєстроване на праві часткової власності за трьома господарями. Будинковолодіння знаходиться на земельній ділянці, яке має лише два проходи до вулиці. При цьому, як слідує із висновків судових будівельно-технічних експертиз, ОСОБА_7 для проходу до вулиці має бути виділена земельна ділянка у спільне користування або із ОСОБА_3 , або із правонаступником ОСОБА_6 .

Основною вимогою ОСОБА_6 , підтриманою її правонаступником ОСОБА_1 , є виділення їй у користування земельної ділянки без виділення в спільне користування частин земельної ділянки із ОСОБА_7 . І такий варіант №2 було запропоновано експертами у висновку №2368/14-41/2369/14-43 від 09 липня 2014 року, однак відповідачі за зустрічним позовом проти цього поділу заперечували. В обгрунтування свого заперечення ОСОБА_7 указувала, що у зазначеному варіанті прохід до вулиці становить лише 80 сантиметрів ширини.

Вирішуючи питання щодо можливості використання проходу шириною 80 см з вулиці на територію земельної ділянки в напрямку входу до належної ОСОБА_7 частини будинковолодіння колегія апеляційного суду враховує наступне. Згідно з листом Держбуду України від 04.02.2004 року з N 1/23-108 у Державних будівельних нормах ДБН 360-92** "Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень" відсутні нормативи по визначенню ширини проїздів та пішохідних проходів по території земельних ділянок індивідуальних забудовників. Вказаними нормами визначається ширина проїздів на території району садибної забудови та внутрішньо квартальних проїздів…Зокрема, мінімальна ширина проходу повинна відповідати руху однієї людини (0,75 м)."

Однак колегія апеляційного суду дійшла висновку, що такий розмір проходу (0,8 м) може забезпечити лише прохід однієї людини, та не може забезпечити постійне використання для проходу до житла, що передбачає перенесення великогабаритних речей, під`їзд транспортом, забезпечення доступу служб швидкого реагування, тощо.

Враховуючи наведене, колегія апеляційного суду дійшла висновку, що встановлення порядку користування земельною ділянкою відповідно до запропонованого позивачем за зустрічним позовом варіанту №1 експертного висновку №13675/16-41 від 30 січня 2018 року призведе до порушення прав ОСОБА_7 щодо використання нею вузького проходу з вулиці до її житла, а тому відповідні вимоги про встановлення порядку користування земельною ділянкою не підлягають задоволенню.

З огляду на встановлені обставини, відсутні підстави для задоволення вимог позову про встановлення сервітуту.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись статтями 367, 368, 369, 374, 376, 381 - 384, 439 ЦПК України, апеляційний суд , -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Київ від 15 серпня 2019 року в частині мотивів відмови у задоволені первісного та зустрічного позову змінити.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без мін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий Т.О. Писана
Судді К.П. Приходько
С.О. Журба