КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_______________________________________
Справа №362/5058/16-ц
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/3813/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Коліснику В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21 жовтня 2016 року (суддя Корнієнко С.В.) у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Васильківський районний відділ Управління державної міграційної служби України в Київській області про встановлення факту, що має юридичне значення,

встановила:

у жовтні 2016р. заявник звернувся до суду із заявою про встановлення факту його постійного проживання на території України до 24 серпня 1991р. та на 13 листопада 1991р.

Мотивуючи вимоги зазначав, що встановлення даного факту йому необхідно для приведення у відповідність особистих документів, оскільки через невідомі обставини після його народження батьки не оформили свідоцтво про народження та паспорт громадянина України.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21 жовтня 2016 року заяву задоволено, встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на території України станом до 24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 року.

Постановою Київського апеляційного суду від 17 квітня 2019 року апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби у Київській області задоволено, рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21 жовтня 2016 року скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні заяви відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 26 грудня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, постанову Київського апеляційного суду від 17 квітня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У поданій апеляційній скарзі Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області просило рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви.

Апелянт посилався на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для

справи, та зазначав, що звернення заявника до суду про встановлення факту постійного проживання на території України було обумовлено необхідністю подальшого звернення до органу міграційної служби для проходження процедури оформлення набуття громадянства України, оскільки на підставі даного рішення 27 листопада 2017 року він разом зі своєю донькою ОСОБА_2 набув громадянство України.

Також апелянт зазначав, що Васильківський РВ УДМС у Київській області, який визначений заінтересованою особою, не є юридичною особою, а тому належною стороною по справі було управління ДМС у Київській області, правонаступником якого є апелянт.

Крім того, апелянт посилався на невідповідність висновків суду обставинам справи, оскільки заявником не надано доказів про його проживання з 1988 року на території України, або народження/проживання осіб, зазначених ст. 8 Закону України «Про громадянство».

Також апелянт посилався на порушення судом норм процесуального права, зокрема ст. 259 ЦПК України, в редакції, що діяла на час прийняття оскаржуваного рішення, а також відсутність у матеріалах справи доказів виклику та направлення процесуальних документів учасникам справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Чернявський О.М. просить залишити її без задоволення, посилаючись на те, що факт постійного проживання заявника на території України ніким спростований не був, а відтак він є підтвердженим, а апелянт не є тією особою, права та інтереси якої зачіпаються оскаржуваним рішенням.

Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області та Васильківське РВ УДМС України у Київській області, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.156-157), у судове засідання своїх представників не направили, клопотання про його перенесення не подали.

Заявник ОСОБА_1 про апеляційний розгляд повідомлявся за адресою, зазначеною ним у заяві, та за місцем реєстрації, однак, судові повідомлення повернулися до апеляційного суду без вручення з відміткою про не проживання особи за вказаною адресою (с.с.178-179).

За положеннями ч. 5 ст. 130 ЦПК України судове повідомлення було направлено представнику ОСОБА_1 - адвокату Чернявському О.М. та ним отримано (с.с.158), тому вважається, що заявник належним чином повідомлений про апеляційний розгляд.

Однак, ні заявник, ні його представник у судове засідання не з`явилися, клопотання про його перенесення не подали, тому відповідно до положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у відсутність учасників справи та апелянта.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Чирчик Ташкентської області Республіки Узбекистан.

Має паспорт громадянина Узбекистану, який виданий 10 травня 2012р. державним центром персоналізації.

Задовольняючи вимоги та встановлюючи факт проживання ОСОБА_1 на території України станом до 24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 року, суд першої інстанції виходив з того, що заявник з 1988 року постійно проживав та проживає на території України, тому вимоги є обґрунтованими та доведеними.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, так як він не відповідає обставинам справи, наданим доказам та не ґрунтується на нормах матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом ст. 256 ЦПК України, в редакції чинній на час постановлення оскаржуваного рішення, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Статтею 258 ЦПК України, у редакції на час подання заяви, в ній повинно бути зазначено, який факт заявник просить встановити та з якою метою.

Разом з цим, заява ОСОБА_1 не відповідає вимогам зазначеної норми процесуального права, так як в ній не зазначена мета встановлення факту.

Посилання у заяві на те, що з невідомих заявнику причин його батьки не оформили його свідоцтво про народження та паспорт громадянина України не є підставою для встановлення факту проживання заявника на території України у певний час, а з наданих заявником документів вбачається, що він має свідоцтво про народження, видане за місцем його народження у м. Чирчик Ташкентської області, та паспорт громадянина Узбекистану.

Зазначення судом першої інстанції у описовій частині рішення, що встановлення факту проживання на території України заявнику необхідно для отримання паспорту громадянина України, оскільки він його втратив, не відповідає тексту заяви ОСОБА_1 та обставинам справи, згідно яких до звернення до суду відсутні відомості про отримання заявником паспорта громадянина України.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції під час судового розгляду зобов`язаний був з`ясувати мету, з якою заявник ОСОБА_1 звернувся до суду для встановлення факту, що має юридичне значення, а в залежності від встановлених обставин вирішувати питання про доведеність вимог заявника та наявність підстав для їх задоволення.

Однак, у порушення норм процесуального права суд першої інстанції не направив заінтересованій особі копію заяви, не повідомив учасників справи про судовий розгляд та провів судове засідання у відсутність заявника та представника заінтересованої особи.

Згідно ч. 1 ст. 259 ЦПК України, у редакції на час постановлення оскаржуваного рішення, у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає, так як у ньому не зазначено мету встановлення факту та докази, на підставі яких суд встановив факт постійного проживання заявника на території України з 1988 року.

Виходячи із доводів апеляційної скарги та не заперечення зазначених в ній обставин представником заявника, встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом до 24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 року, необхідно було заявнику для отримання громадянства України.

Частинами 1, 4 статті 60 ЦПК України, в редакції на час прийняття оскаржуваного рішення, було передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України, у редакції, яка діяла на момент прийняття оскаржуваного рішення, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно п. 1 та 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є, зокрема, усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Згідно ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України" або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.

Отже, заявник повинен був надати суду докази у підтвердження свого постійного проживання на території України до 24 серпня 1991р. та на 13 листопада 1991 року, так як саме цей факт він просив встановити.

Однак, ОСОБА_1 до заяви не було додано жодного письмового доказу у підтвердження його постійного проживання на території України до 24 серпня 1991р. та на 13 листопада 1991р.

Доводи представника заявника про те, що факт постійного проживання заявника на території України не був ніким спростований, не може бути підставою для встановлення такого факту, так як заявником не зазначено, де саме він проживав на території України і у який період, а також не зазначено, якими документами чи доказами це підтверджується, що виключає можливість спростувати такі обставини.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про ненадання заявником належних та достатніх доказів у підтвердження його заяви є правомірними.

Посилання представника заявника про пропущення апелянтом строку на апеляційне оскарження рішення суду, не може бути підставою для відмови у задоволенні апеляційної скарги, так як ухвалою суду строк на апеляційне оскарження був поновлений і це судове рішення оскарженню не підлягає.

У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», роз`яснено, що залежно від мети встановлення фактів заінтересованими особами в цих справах можуть бути, наприклад, відділи соціального захисту населення - у справах про встановлення факту перебування на утриманні особи, яка померла, для призначення пенсії заявникові; інші спадкоємці - у справах про встановлення факту прийняття спадщини; органи внутрішніх справ - у справах про встановлення факту родинних відносин для вирішення питання про належність до громадянства України; органи страхування - у справах про встановлення факту належності страхового свідоцтва.

Отже, у справах про встановлення факту, що має юридичне значення, для подальшого набуття громадянства України у якості заінтересованої особи повинні залучатися державні органи, які здійснюють оформлення набуття громадянства України.

Указом Президента України № 215 від 27 березня 2001р., в редакції Указу Президента України № 588/2006 від 27 червня 2006р., затверджений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі Порядок).

Згідно пункту 4 Порядку заяви та інші документи з питань громадянства подаються особою, яка проживає в Україні на законних підставах, - до територіального підрозділу Державної міграційної служби України за місцем проживання особи в Україні.

Пунктом 89 Порядку встановлено що територіальний підрозділ Державної міграційної служби України, до якого подано документи щодо встановлення або оформлення належності до громадянства України, перевіряє відповідність оформлення поданих документів вимогам законодавства України. Подані заявником належно оформлені документи не пізніш як у двотижневий строк з дня їх надходження надсилаються до територіального органу Державної міграційної служби України.

Територіальний орган Державної міграційної служби України перевіряє відповідність оформлення документів щодо встановлення або оформлення належності до громадянства України вимогам законодавства України та підтвердження ними наявності фактів, з якими Закон пов`язує належність особи до громадянства України. Якщо документи оформлені належним чином і підтверджують наявність фактів, з якими Закон пов`язує належність особи до громадянства України, керівник територіального органу Державної міграційної служби України або його заступник приймає рішення про встановлення або оформлення належності особи до громадянства України (пункт 90 Порядку).

Таким чином, заінтересованою особою у даній справі був територіальний орган Державної міграційної служби України, а оскільки заявник зазначив своє місце проживання у Київській області, таким органом було Управління Держаної міграційної служби України в Київській області.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 12 вересня 2018 р. № 732 «Про реорганізацію територіальних органів Державної міграційної служби» утворено Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області як юридичну особу публічного права, реорганізувавши шляхом злиття Управління Державної міграційної служби у Київській області та Головне управління Державної міграційної служби у м. Києві.

За таких обставин, апеляційна скарга подана правонаступником державного органу, який повинен був бути залучений судом до розгляду даної справи у якості заінтересованої особи, що спростовує посилання представника заявника на те, що оскаржуване рішення не зачіпає інтереси юридичної особи, яка подала апеляційну скаргу.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 2 статті 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини справи, неправильно застосовані норми матеріального права, висновки суду не відповідають наданим заявником доказам, при розгляді справи допущені грубі порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню, а у задоволенні заяви відмовляється, з ОСОБА_1 на користь Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області підлягає стягненню сплачений за подання апеляційної скарги судовий збір.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області задовольнити.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21 жовтня 2016 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Васильківський районний відділ Управління державної міграційної служби України в Київській області про встановлення факту, що має юридичне значення, залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , який зареєстрований у АДРЕСА_1 , на користь Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області, ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 42552598, яке знаходиться у м. Києві, вул. Березняківська, 4-А, судовий збір у сумі 413грн 40коп.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 лютого 2020 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк