ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«16» листопада 2020 року

м. Харків

справа № 645/3203/19

провадження № 22ц/818/3670/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Котелевець А.В., Яцини В.Б.

за участю секретарів Дмитренко А.Ю., Колосовської А.Р.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_2 ,

відповідач ОСОБА_3 , представниця відповідача ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 01 серпня 2019 року в складі судді Алтухової О.Ю.

в с т а н о в и в:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 11 квітня 2018 року він надав у борг ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 12 000,00 доларів США, що підтверджується власноруч написаною відповідачем розпискою.

Зазначив, що вказану суму коштів ОСОБА_3 зобов`язався повернути йому 11 лютого 2019 року, однак дотепер кошти не повернуті, на телефонні дзвінки ОСОБА_3 не відповідає, його місцезнаходження невідоме.

Вказав, що має право на повернення коштів саме у тій валюті, що визначена договором позики, тобто у доларах США, а також на стягнення з позичальника 3% від простроченої суми, що складає 108,00 доларів США.

Просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь суму боргу в розмірі 12 108,00 доларів США та судовий збір у розмірі 3206,00 грн.

Заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 01 серпня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено; стягнуто з ОСОБА_3 на його користь суму боргу в розмірі 12 108,00 доларів США та судовий збір у розмірі 3206,00 грн.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду поштою 13 березня 2020 року ОСОБА_3 через представника подав заяву про його перегляд.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 15 травня 2020 року заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення суду залишено без задоволення.

На вказане заочне рішення суду ОСОБА_3 через представника подав апеляційну скаргу, в якій просив заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Вказав, що він дійсно брав кошти в борг у позивача, однак протягом часу добровільно погашав свою заборгованість перед позивачем шляхом виплати коштів на картковий рахунок. Також, вказав на порушення судом норм процесуального права.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції надано оригінал розписки та оригінал виписки з карткового рахунку ОСОБА_1 , згідно якої на розрахунковий рахунок ОСОБА_1 від ОСОБА_3 з 11 червня 2018 року по 11 лютого 2019 року надійшли грошові кошти через Приват24 на загальну суму 62 560,00 грн.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 необхідно задовольнити частково, заочне рішення суду змінити.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що вимога ОСОБА_1 щодо стягнення з ОСОБА_3 боргу та 3% річних, а всього, в розмірі 12 108,00 доларів США, на підставі розписки є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Проте, повністю з таким судовим рішенням погодитися не можна, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 11 квітня 2018 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 12 000,00 доларів США та зобов`язався повернути їх до 11 лютого 2019 року, про що власноруч склав розписку (а. с. 5).

ОСОБА_3 здійснив часткове погашення суми боргу шляхом виплати коштів на картковий рахунок позивача на суму 62 560,00 грн (а. с. 183-184).

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного Банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша статті 1050 ЦК України).

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі, електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

За таких обставин, договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 11 листопада 2015 року у справі за № 6-1967цс15, від 18 жовтня 2017 року у справі за № 6-1662цс17, від 13 грудня 2017 року у справі за № 6-996цс17, постанові Верховного Суду від 12 квітня 2018 року, справа № 359/1227/16-ц, провадження № 61-12412св18.

При цьому у розписці повинно бути зазначено, що грошові кошти передаються саме в якості позики з обов`язком наступного повернення.

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

З розписки повинно вбачатися як сам факт отримання в борг, тобто із зобов`язанням повернення, певної грошової суми, так і дата її отримання.

Вказані правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 346/3978/15-ц, провадження №61-910св18, від 16 серпня 2018 року, справа № 516/97/16-ц, провадження № 61-25512св18, від 21 березня 2018 року, справа № 757/27533/15-ц, провадження № 61-8055св18.

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Зазначене відповідає правовим висновкам, викладеним у постановах Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року, справа № 707/2606/16-ц, провадження № 61-28762св18; Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 26 вересня 2018 року, справа № 483/1953/16-ц, провадження № 61-33891св18; Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 27 червня 2018 року, справа №712/14562/17-ц, провадження № 61-26174ск18.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому, при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Відповідні висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18, від 16 січня 2019 року у справі № 14-446цс18.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами укладено договір позики, який позичальником не виконано, отримані у борг кошти не повернуто, у зв`язку з чим позикодавець має право на стягнення з позичальника суми боргу та 3% річних від всієї суми.

Проте, судом не враховано, що ОСОБА_3 здійснював часткове погашення суми боргу шляхом виплати коштів на картковий рахунок позивача, що підтверджується наданою ним випискою з рахунку Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» від 29 серпня 2020 року, з якої вбачається, що він здійснював перекази на картку одержувача ОСОБА_1 : 11 червня 2018 року у розмірі 7 860,00 грн; 10 серпня 2018 року 8 250,00 грн, 12 вересня 2018 року 8 500,00 грн, 17 жовтня 2018 року 5 000,00 грн, 21 жовтня 2018 року 3 500,00 грн, 10 листопада 2018 року 8 450,00 грн, 10 січня 2019 року 12 800,00 грн, 11 лютого 2019 року 8 200,00 грн, а всього 62 560,00 грн (а. с. 183-184).

В суді апеляційної інстанції представниця ОСОБА_3 підтвердила, що дійсно ОСОБА_3 перерахував ці суми позивачу на його картковий рахунок.

В свою чергу ОСОБА_1 та його представник наполягали на тому, що виписка з карткового рахунку банку не підтверджує того, що ОСОБА_3 перераховував йому ті кошти саме для погашення боргу. Однак, не довів, що між сторонами існували й інші грошові зобов`язання.

Зазначена сума коштів за курсом Національного банку України на день ухвалення оскаржуваного заочного рішення суду першої інстанції становить 2500,32 доларів США (62560,00*25,020755).

Отже, сума боргу ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 складає 9499,68 доларів США (12 000,00 2500,32).

3% річних від цієї суми складає: 9499,68 * 110 днів * 3 / 100 / 365 = 85,89 доларів США.

Таким чином, з ОСОБА_3 підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 сума боргу у розмірі 9499,68 доларів США та 3% річних від цієї суми за період з 12 лютого 2019 року по 02 червня 2019 року у розмірі 85,89 доларів США, а всього 9585,57 доларів США.

Доводи ОСОБА_3 щодо його неналежного повідомлення про час та місце розгляду справи судова колегія відхиляє, виходячи з наступного.

Як вбачається з копії паспорта громадянина України ОСОБА_3 він зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , з 13 березня 2013 року (а. с. 7-11). Відповідач не заперечує, що зареєстрований та мешкає за цією адресою, зазначає її в усіх власних процесуальних документах на адресу суду.

Саме за вказаною адресою судом першої інстанції направлено ОСОБА_3 копію ухвали про відкриття провадження у справі, позовної заяви та судові повістки, однак вони повернуті до суду без вручення (а. с. 38-41).

Крім того, отримавши на запит суду інформаційну довідку з Реєстру територіальної громади м. Харкова від 28 травня 2019 року, згідно якої відомості щодо місця реєстрації ОСОБА_3 у реєстрі відсутні, суд двічі викликав відповідача у судові засідання за допомогою оголошень на офіційному веб-порталі судової влади України, що відповідає вимогам частини 10 статті 187 ЦПК України (а. с. 26, 31, 35).

Отже, суд першої інстанції з дотриманням вимог процесуального закону надсилав відповідачу копію ухвали про відкриття провадження, позову та судові повістки за адресою реєстрації місця його проживання, а також вживав всіх можливих заходів для повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи, однак поштові відправлення повернуті у зв`язку з суб`єктивною поведінкою ОСОБА_3 щодо неотримання кореспонденції, яка надходила на його адресу.

Водночас, відповідач не був позбавлений можливості висловити всі свої заперечення проти позову та надати докази щодо цього під час розгляду заяви про перегляд заочного рішення. Під час розгляду його заяви у судовому засіданні 15 травня 2020 року брав участь його представник ОСОБА_5 . Отже, відповідач жодним чином не був позбавлений можливості доводити перед судом свою позицію по справі, надавати пояснення, докази та заявляти клопотання.

Посилання ОСОБА_3 щодо того, що позивач навмисно не повідомляв суд про усі наявні засоби зв`язку з ним, зокрема, номер телефону; що про оголошення про виклик у судове засідання на сайті судової влади він не знав; що листи, які поверталися до суду як не вручені йому, не містять відмітки співробітника пошти щодо причин їх повернення, зазначених висновків не спростовують та не є підставою для скасування судового рішення з цих підстав.

Отже, виходячи з викладеного, заочне рішення суду першої інстанції підлягає зміні зі зменшенням суми стягнення з ОСОБА_3 з 12108,00 доларів США до 9585,57 доларів США.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що позов задоволено частково, на 79,17%, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подачу позову у розмірі 2538,19 грн (3206,00*79,17%).

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 також задоволено частково, на 20,83% (100% - 79,17%), відповідно з ОСОБА_1 на його користь підлягає стягненню судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1001,71 грн. (3206*150/100 = 4809 грн; 4809 грн*20,83% = 1001,71).

Шляхом взаємозаліку зазначених сум з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1536,48 грн (2538,19-1001,71).

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 01 серпня 2019 року змінити, зменшивши розмір стягнутої з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суми боргу з 12 108, 00 доларів США до 9 585, 57 доларів США, з яких 9499,68 доларів США сума боргу та 85,89 доларів США - 3% річних за період з 12 лютого 2019 року по 02 червня 2019 року.

Заочне рішення в частині стягнення судового збору скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1536,48 грн судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді А.В. Котелевець

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 20 листопада 2020 року.