Справа № 317/2572/20
Провадження № 2/317/948/2020
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М УКРАЇНИ

17 листопада 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький районний суд Запорізької області в складі:

головуючого судді Яркіної С.В.

за участю секретаря судового засідання Колесник Ю.І.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2020 року до Запорізького районного суду Запорізької області надійшов позов АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Позивач просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 38488,10 грн. за Генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт (далі Генеральна угода) № б/н від 29.12.2014, яка складається з наступного: 10409,08 грн. заборгованість за кредитом; 5162,86 грн. заборгованість за відсотками за користування кредитом; 0,00 грн. заборгованість за комісією; 22916,16 грн. заборгованість за пенею; 1626,70 грн. штраф відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди та судові витрати в розмірі 2102,00 грн.

Свої вимоги мотивує тим, що відповідно до укладеної Генеральної угоди № б/н від 29.12.2014 ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 11719,36 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з 1 по 25 число кожного місяця відповідач надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом.

Позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому Генеральною угодою. Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами, відповідно до умов Генеральної угоди. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за Генеральної угодою відповідач станом на 03.08.2020 має заборгованість 38488,10 грн. Саме цю суму позивач прохає суд стягнути з відповідача.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового розгляду повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Разом з позовом подав клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового розгляду повідомлений належним чином. Представник відповідача адвокат Працьовитий Г.О. надав до суду заяву, відповідно до якої просив суд провести розгляд справи без участі відповідача та його представника. Крім того, просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі у зв`язку з пропуском строку позовної давності. Також просив стягнути судові витрати та витрати на правову допомогу на користь відповідача.

Не заперечуючи наявність договірних відносин між сторонами у справі, які випливають з кредитного договору та угоди про реструктуризацію заборгованості, що є предметом позову, у відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначив, що остання операція по картці була здійснена відповідачем 15.10.2015. Відтак, оскільки останній платіж відповідач вніс у 2015 році та беручи до уваги те, що відповідно до п. 1.1.3 Угоди від 29.12.2014 датою повернення кредиту є 31.12.2015, а з позовом до суду позивач звернувся лише у вересні 2020 року, то представник відповідача вважає, що позивач пропустив строк позовної давності при зверненні до суду.

У відзиві на позовну представник відповідача заявив про застосування судом позовної давності в даній справі, посилаючись на вимоги ст.ст. 256-258, 261, 266 ЦК України.

Крім того, представник відповідача у відзиві на позовну заяву зазначив, що позивач не поніс будь-яких негативних наслідків через прострочення виконання зобов`язання та впродовж п`яти років не звертався з вимогами щодо повернення суми кредиту, чим сприяв збільшенню відсотків за кредитним договором.

Представником позивача, у свою чергу, до суду направлено відповідь на відзив, в якому він заперечив аргументи представника відповідача та зазначив про їх необґрунтованість. Так, позивач зазначив, що, відповідно до умов Генеральної угоди № б/н від 29.12.2014 ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 11719,36 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Вказану угоду укладено за принципом договору приєднання, що передбачено ст. 634 ЦК України. При підписанні Генеральної угоди відповідача ознайомлено з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку. Підписуючи Генеральну угоду відповідач ОСОБА_1 власноруч підписався під тим, що з зазначеними документами його таки ознайомлено.

Також у відповіді на заяву представник позивача зауважив, що відповідачем розрахунок заборгованості не спростований, контр розрахунок не наданий, судово-економічні експертизи по справі не призначались. Крім того зауважив, що докази, які містяться в матеріалах справи, дають підстави вважати, що правовідносини між сторонами тривають, але належним чином зобов`язання не виконані та кредитором не прийняті. Генеральна угода, укладена між банком і відповідачем, ніким не оспорена, а отже є всі законні підстави для стягнення заборгованості з відповідача.

Стосовно позовної давності по даній справі, з посиланням на правові позиції Верховного Суду України, представник позивача зазначив, що за договорами, який визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки, а не закінченням строку дії договору.

Оскільки строк дії кредитної картки відповідача ОСОБА_1 сплив в останній день 06.2018 року, а позивач звернувся до суду з позовом 08.09.2020, представник позивача вважає не пропущеним строк позовної давності.

За вказаних підстав представник позивача просив суд задовольнити позов у повному обсязі.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі, якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутністю осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши подані докази, прийшов до наступних висновків.

10.05.2011 у Публічному акціонерному товаристві Комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», ОСОБА_1 підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку (а.с. 11).

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом ОСОБА_1 у Анкеті-заяві від 10.05.2011 (а.с. 11 зворотна сторона).

29.12.2014 між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі АТ КБ «Приватбанк»), та ОСОБА_1 з метою створення умов для виконання кредитором зобов`язань за кредитним договором № SAMDN5070 від 23.02.2012 укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт (а.с. 12).

Суд звертає увагу, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України.

В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначене узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними зокрема у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 та від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц.

У пункті 2.1. Генеральної угоди від 29 грудня 2014 року сторони погодили, що кредит в сумі 11719,36 грн. видається на строк 12 місяців, з 29.12.2014 по 31.12.2015. За користування кредитом передбачена сплата процентів у розмірі 0,833 % на місяць. Повернення заборгованості здійснюються шляхом внесення у період із 01 по 25 число кожного місяця щомісячного платежу в сумі 1031,05 грн.

Крім того, пунктом 2.2 Генеральної угоди передбачено, що згідно зі статтями 212, 611, 651 ЦК України, при порушенні позичальником строків повернення заборгованості, зазначених у цій генеральній угоді, більш ніж на 31 день, по зобов`язанням строк яких не настав, строком повернення кредиту вважається 32 день з моменту виникнення порушення. Заборгованість за кредитом починаючи із 32-го дня порушення вважається простроченою. Позичальник сплачує банку штраф в сумі 1626,70 грн.

Отже, сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови (обставини) за яких строк повернення кредиту змінюється.

Судом встановлено, що 25 січня 2015 року ОСОБА_1 , у порушення п. 2.1. Генеральної угоди сплатив на погашення заборгованості за кредитом 200,00 грн., замість передбаченого договором щомісячного платежу в сумі 1031,05 грн.

Таким чином, у зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов Генеральної угоди та згідно з п. 2.1, 2.2 Генеральної угоди, строк повернення кредиту вважається таким, що настав на 32 день з моменту виникнення порушення, тобто 26 лютого 2015 року.

Право позивача нараховувати проценти за користування кредитом, пеню та комісію передбачені договором, припинилось зі спливом строку кредитування.

Із зазначеним позовом до суду банк звернувся 09 вересня 2020 року, тобто поза межами загальної позовної давності (ст. 257 ЦК України).

Крім того, суд звертає увагу на те, що умови Генеральної угоди не визначали розмір пені та комісії, заявленої банком до стягнення.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині посилався на витяг з Умов та Правил надання банківських послуг (а.с. 13-44), затверджених наказом від 31 березня 2014 року № СП-2014-6633715 (а.с. 45). При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, укладаючи із банком Генеральну угоду від 29 грудня 2014 року.

Враховуючи викладене, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 ПАТ КБ «ПриватБанк» дотрималось вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та їх погодження зі споживачем.

Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Згідно зі ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується спеціальна позовна давність строком в один рік (ст. 258 ЦК України).

Згідно зі ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Судом встановлено, що представник відповідача ОСОБА_1 у цій справі подав заяву про застосування позовної давності.

Таким чином, підставою для відмови у задоволенні позовних вимог банку про стягнення заборгованості за тілом кредиту, а також нарахованими до 26 лютого 2015 року процентами та штрафу є сплив позовної давності про застосування якої заявлено представником відповідача.

Підставою для відмови у задоволенні позовних вимог банку про стягнення процентів, нарахованих після 26 лютого 2015 року є те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування.

Підставою для відмови у задоволенні позовних вимог банку про стягнення пені та комісії є їх недоведеність.

Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеними зокрема у постанові від 03 червня 2020 року у справі № 381/2870/17.

Таким чином, суд вважає необхідним відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі.

Стосовно вимоги представника відповідача про стягнення з позивача на користь відповідача судових витрат та витрат на правову допомогу, слід вказати наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на повну відмову позивачу у задоволенні позову в даній справі, суд вважає необхідним, на підставі ст. 141 ЦПК України, покласти судові витрати у вигляді судового збору на позивача АТ КБ «ПриватБанк».

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Беручи до уваги те, що представником відповідача до суду не надано детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, крім того, до матеріалів справи не долучено договір про надання правової допомоги, а також акт наданих послуг та акти про надання правової допомоги (про які зазначав представник відповідача у відзиві на позовну заяву), судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу стягненню з позивача на користь відповідача не підлягають.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 204, 212, 256-258, 261, 263, 264, 267, 526, 625, 628, 629, 634, 638, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 4, 12, 13, 19, 76-82, 133, 137, 141, 247, 258-259, 263-265, 279, 352, 354-355 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (адреса для листування: 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 50) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) про стягнення заборгованості відмовити у повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Згідно з ч. 1 ст. 355 ЦПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

У відповідності до п.п.п. 15.5 п.п.15 п. 1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя С.В. Яркіна