ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/161/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" лютого 2020 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі

головуючого судді Колесника О.М.

при секретарі Лавро А.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , 3-тя особа: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві про визнання договору дарування частини квартири недійсним, застосування наслідків недійсності правочину,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання договору дарування частини квартири недійсним, застосування наслідків недійсності правочину.

В судовому засідання позивач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, пояснивши, що ОСОБА_5 була матір`ю позивача ОСОБА_3 та бабусею відповідача ОСОБА_6 . Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 22.11.2009 року та свідоцтва про право на спадщину за заповітом ОСОБА_5 була власницею 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 . В 2009 році ОСОБА_5 запропонувала своїй доньці ОСОБА_7 подарувати їй вказану 2/3 частину квартири АДРЕСА_2 взамін на її довічне утримання. Та попросила оформити дарування на її доньку, тобто на онуку ОСОБА_5 , пообіцявши здійснювати пожиттєве утримання разом з донькою, відповідачкою по справі. 4.04.2009 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 був укладений договір дарування 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 , який був посвідчений державним нотаріусом Сьомої Київської державної нотаріальної контори Паньшиною О.В. і зареєстрований у реєстрі №4-817. 22.04.2009 року вказаний договір був зареєстрований в КП „Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна" за №029250. Однак після укладення вказаного договору ОСОБА_5 продовжила проживати в своїй квартирі, а відповідачка не виконала домовленостей щодо її утримання та повного забезпечення. В 2014 році ОСОБА_5 зламала ногу і після операції деякий час проживала в квартирі відповідача АДРЕСА_3 у відповідача, однак належної уваги та турботи ОСОБА_6 не проявляла. 13.05.2016 року відповідач повідомила ОСОБА_5 , що вона їй набридла і відвезла її в квартиру АДРЕСА_1 . Вважають, що спірний договір був укладений в результаті помилки ОСОБА_5 , оскільки вона думала, що, подарувавши належну їй частину квартири, отримає довічне утримання та повне забезпечення всім необхідним з боку відповідачки. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, так і не отримавши обіцяного виконання зазначених домовленостей. За таких обставин просять визнати спірний договір дарування частини квартири недійсним, застосувати наслідки недійсності правочину, скасувавши державну реєстрації права власності ОСОБА_9 на вказану частину квартири на підставі оскарженого договору, повернути у власність ОСОБА_3 як спадкоємця померлої ОСОБА_5 2/3 частини зазначеної квартири.

Відповідач ОСОБА_6 та її представник ОСОБА_10 в судовому засіданні позов не визнали, пояснивши, що за життя позивач ОСОБА_5 звернулась до суду з даним позовом 19.07.2016 року, тобто більше як через сім років після підписання 4.04.2009 року договору дарування частини квартири. Таким чином, вона без поважних підстав пропустила строк позовної давності. Крім того, позивач та його представник не надали доказів, що при укладенні спірного договору ОСОБА_5 помилялась у природі підписаного договору, а також про існування домовленості між померлою та відповідачем про довічне утримання ОСОБА_5 . Сам текст договору наголошує про вільне волевиявлення ОСОБА_5 на дарування частини нерухомого майна відповідачу. Також згідно п.13 договору саме ОСОБА_5 сплатила всі витрати за складання і оформлення договору дарування. Як пояснила державний нотаріус Паньшина О.В. у своїх письмових поясненнях, що саме ОСОБА_5 виявила бажання подарувати належне їй майно відповідачу, вона особисто збирала всі належні документи, отримувала дозвіл у опікунській раді і вона повністю погодилась з наслідками укладання угоди, які роз`яснила державний нотаріус. За таких обставин просять відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

3-тя особа Головне територіальне управління юстиції у м. Києві в судове засідання не з`явилась, але у направленому поясненні до суду представник ОСОБА_11 просила розглянути справу у відсутність представника 3-ї особи і винести рішення згідно діючого законодавства (т.1, а.с.175-176).

Заслухавши сторони, їх представників, свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст.41 Конституції України, ч.1, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась в 1997 році відповідно до Закону України від 17.07.1997 року №475-ВР „Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2; 4; 7; 11 Конвенції" право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини.

Згідно ч.1, ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як передбачає ч.1, ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У відповідності до ч.1, ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як вбачається з ксерокопії свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 , позивач ОСОБА_3 є сином ОСОБА_5 (т.2, а.с.57).

12.11.1999 року Дарницькою дистанцією цивільних споруд Південно-Західної залізниці було видано свідоцтво про право власності на житло, за яким ОСОБА_12 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 є власниками квартири АДРЕСА_1 в рівних долях, тобто вказані особи є власниками по 1/3 частині квартири кожний (т.1, а.с.7; 105). Після смерті ОСОБА_12 ОСОБА_5 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане Сьомою Київською державною нотаріальною конторою 26.05.2005 року за реєстром №4у-1623, за яким вона стала власницею іншої 1/3 частини спірної квартири, яка належала ОСОБА_12 (т.1, а.с.106).

12.07.2002 року ОСОБА_5 на випадок своєї смерті склала заповіт, за яким частину своєї квартири АДРЕСА_1 заповідала ОСОБА_8 , відповідачці по справі, а земельну ділянку та садовий будинок на ній з надвірними будівлями, розташовані у Київській області, Бориспільському районі, садове товариство „Надія" та автомобіль ВАЗ 21013 - ОСОБА_3 , позивачу по справі (т.2, а.с.71).

Як передбачено ч.1-2, ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За правилами ч.2, ст.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

В подальшому 4.04.2009 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 був укладений договір дарування 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 , який був посвідчений державним нотаріусом Сьомої Київської державної нотаріальної контори Паньшиною О.В. і зареєстрований у реєстрі №4-817 (т.1, а.с.13; 104). 22.04.2009 року вказаний договір був зареєстрований в КП „Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна" за №8038, що підтверджується ксерокопією реєстраційного посвідчення № НОМЕР_2 (т.1, а.с.14).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла (т.2, а.с.57).

Вказані обставини не заперечувались учасниками справи, тому не підлягають доказуванню в порядку ч.1, ст.82 ЦПК України.

Однак позивач обґрунтовує свої позовні вимоги - визнання вказаного договору недійсним укладений ОСОБА_5 на підставі помилки самої природи договору дарування, оскільки вона вважала, що має право на умови свого довічного утримання з боку обдарованої, передаючи в дар нерухоме майно, яке належить їй на праві власності.

У відповідності до ч.3, ст.12; ч.1, ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами ч.1, ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Як рекомендує п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6.11.2009 року „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідно до статей 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Як вбачається із вказаних норм права та рекомендації Пленуму Верховного Суду України укладення договору дарування не може відбуватись з будь-якими умовами або застереженнями, також не може бути врахована помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину, так як правова природа дарування є безоплатною.

Як вбачається з тексту оскаржуваного договору дарування частини квартири, сторони договору, тобто ОСОБА_5 та ОСОБА_13 попередньо ознайомлені нотаріусом з правовими наслідками зазначеного правочину, усвідомлюючи природу цього правочину, та значення своїх дій, перебуваючи при здоровому розумінні та ясній пам`яті, діючи добровільно, за відсутності будь-якого примусу, уклали цей договір.

Також з п.1 оскаржуваного договору вбачається, що дарувальник, тобто ОСОБА_5 передала частину квартири безоплатно. Все вказане свідчить про те, що договір дарування укладався ОСОБА_5 свідомо, з метою передачі майна обдарованій ОСОБА_9 безоплатно, без будь-яких умов та застережень. Дані обставини підтвердили у судовому засіданні допитані в якості свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_6 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 .

Все вказане підтвердила у своїх письмових поясненнях і державний нотаріус Сьомої Київської державної нотаріальної контори Паньшина О.В., що саме ОСОБА_5 виявила бажання подарувати належне їй майно (частину квартири) відповідачу, вона особисто збирала всі належні документи, отримувала дозвіл у опікунській раді і вона повністю погодилась з наслідками укладання угоди, які роз`яснила державний нотаріус, договір повністю відповідав волі дарувальника (т.2, а.с.128).

Суд не може покласти в основу рішення показання свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , оскільки вони не були учасниками укладення договору дарування.

За приписами ч.1, ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частина 1, ст.257 ЦК України зазначає, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч.1, ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч.4, ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як встановлено судом, ОСОБА_5 була безпосереднім учасником укладання договору дарування, а саме дарувальником, і підписала спірний договір 4.04.2009 року, при цьому державний нотаріус їй роз`яснила наслідки такого правочину. З даним позовом вона звернулась до суду 19.07.2016 року, тобто у строк понад 7 років. З заявою до суду про поновлення строку на звернення до суду ні вона, ні її правонаступник ОСОБА_3 не звертались. Таким чином, пропущення такого строку без поважних підстав і сплив позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем у спорі, є підставою для відмови у позові.

Аналізуючи докази, зібрані у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що позивач та його представник не надали доказів суду, що при укладенні спірного договору ОСОБА_5 помилялась у природі підписаного договору, а також про існування домовленості між померлою та відповідачем про довічне утримання ОСОБА_5 , в свою чергу сам текст договору наголошує про вільне волевиявлення ОСОБА_5 на дарування частини нерухомого майна відповідачу, при цьому позивачем пропущено строк позовної давності, тому підстав для визнання спірного договору недійсним на підставі помилки дарувальника немає, і в задоволенні даної позовної вимоги необхідно відмовити, як такої, що не знайшла свого підтвердження у судовому засіданні.

Оскільки позовні вимоги позивача про застосування наслідків недійсності правочину шляхом скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_1 та повернення у власність ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 є похідними від визнання договору дарування частини квартири недійсним, тому вони також не підлягають задоволенню, виходячи з відмови у задоволенні першої вимоги.

Згідно ст.133; 141 ЦПК України, відмовляючи у задоволенні позову позивачу в повному обсязі, суд відмовляє і у задоволенні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, понесених позивачем при розгляді справи.

Керуючись ст.4; 10; 12-13; 76-80; 81-82; 133; 141; 223; 258-259; 263-265 ЦПК України, на підставі ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась в 1997 році відповідно до Закону України від 17.07.1997 року №475-ВР „Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2; 4; 7; 11 Конвенції", ст.41 Конституції України, ст.202; 203; 215; 229; 256-257; 261; 267; 717; 719 ЦК України, ч.3, ст.12; ч.1, ст.81ЦПК України, п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6.11.2009 року „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , 3-тя особа: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві про визнання договору дарування 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 , посвідченого 4.04.2009 року державним нотаріусом Сьомої Київської державної нотаріальної контори Паньшиною О.В. і зареєстрованого у реєстрі за №4-817, недійсним, скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_1 , повернення у власність ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 , стягнення судових витрат відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини рішення через Дарницький районний суд м. Києва.

Суддя :