Провадження № 22-ц/801/634/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Воробйов В. В.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2020 рокуСправа № 127/17559/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Марчук В.С., Матківської М.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу №127/17559/19 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕПІЦЕНТР К», за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства «Страхова Компанія «Країна» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 січня 2020 року та на додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 січня 2020 року, які ухвалені суддею Воробйовим В.А. в приміщенні Вінницького міського суду Вінницької області, рішення суду о 17:00 год, повний текст складено 20 січня 2020 року, додаткове рішення суду о 16:00 год, повний текст складено 27 січня 2020 року,

в с т а н о в и в :

В червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ТОВ «ЕПІЦЕНТР К», за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 , ПАТ «Страхова Компанія «Країна» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, мотивуючи позовні вимоги тим, що 05 січня 2018 року о 10.00 год в м. Вінниці на вул. Некрасова на перехресті з вул. Шмідта водій автотранспортних засобів міжнародних перевезень та за суміщенням професій експедитор Департаменту транспорту ТОВ «ЕПІЦЕНТР К» ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «VOLVO FH», державний номер НОМЕР_1 не дотримався бокового інтервалу, не врахував габарити транспортного засобу та допустив зіткнення із припаркованим автомобілем «Mercedes-Benz» ML-350, державний номерний знак НОМЕР_2 , який на праві приватної власності належить позивачу. Після чого, ОСОБА_2 залишив місце дорожньо-транспортної пригоди.

В результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди був пошкоджений автомобіль ОСОБА_1 .

Постановою Чернівецького районного суду Вінницької області від 13 березня 2018 року (справа №150/66/18) ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. ст. 122-4, 124. Вказана постанова суду була залишена без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 11 лютого 2019 року.

Позивач зазначає, що протиправними діями ОСОБА_2 були порушені його права на володіння, користування та розпорядження його власністю, та спричинено матеріальні збитки в результаті пошкодження автомобіля. Згідно висновку експерта за результатами проведення автотоварознавчого дослідження збитки позивача становлять 88828,09 грн.

Крім того, внаслідок вказаної ДТП позивачу була заподіяна моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях та переживаннях, яких він зазнав у зв`язку із пошкодженням його майна. В результаті ДТП, позивач не міг користуватись власним транспортним засобом та був вимушений відвідувати різних спеціалістів, які проводили роботи щодо ремонту та відновлення його автомобіля. Розмір моральної шкоди позивач оцінює в 50000 грн.

Таким чином, ОСОБА_1 просив стягнути з ТОВ «ЕПІЦЕНТР К» на його користь кошти в сумі 88828,09 грн в якості відшкодування матеріальної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, а також стягнути кошти в сумі 50000 грн в якості відшкодування моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, внаслідок вчинення ОСОБА_2 адміністративних правопорушень, передбачених ст. ст. 122-4, 124 КУпАП.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10 січня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «ЕПІЦЕНТР К» на користь ОСОБА_1 кошти в розмірі 5000 грн в якості відшкодування моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, внаслідок вчинення ОСОБА_2 адміністративних правопорушень, передбачених ст. ст. 122-4, 124 КУпАП.

В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ТОВ «ЕПІЦЕНТР К» на користь ОСОБА_1 витрати на оплату судового збору в розмірі 49,97 грн.

Додатковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27 січня 2020 року в задоволенні заяв ОСОБА_1 та ТОВ «ЕПІЦЕНТР К» про відшкодування судових витрат відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним, необґрунтованим, через невідповідність висновків викладених у рішенні суду, обставинам справи, неправильне застосування норм процесуального та матеріального права. Також зазначив, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що не було надано належного доказу на підтвердження вартості понесених витрат на відновлення порушеного права, неправильно застосовано норми ст. 1192 ЦК України, ст.7 Закону України «Про оцінку майна та професійну оціночну діяльність», а також необґрунтовано відмовлено в стягненні моральної шкоди в повному обсязі. Вважає, що висновок експертного автотоварознавчого дослідження №4065/18-21, складений експертом Базалицьким В.С. 26 липня 2018 року, є належним і допустимим доказом, а не прийняття його в підтвердження розміру завданої йому матеріальної шкоди є помилковим.

Крім того, вважає додаткове рішення суду незаконним, оскільки висновки суду суперечать нормам процесуального права.

Просив рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 січня 2020 року скасувати, а також просив додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 січня 2020 року скасувати в частині відмови в задоволенні заяви про відшкодування судових витрат та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, а також стягнути з відповідача судові витрати в розмірі 15517,28 грн.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 26 лютого 2020 року розгляд справи в апеляційній інстанції призначено без повідомлення учасників справи згідно ч.1 ст.369 ЦПК України.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за таких підстав.

Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судові рішення частково не відповідають зазначеним вимогам, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що постановою Чернівецького районного суду Вінницької області від 13 березня 2018 року (справа №150/66/18), яка залишена без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 11 лютого 2019 року, ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні правопорушень, передбачених ст. ст. 122-4, 124 КУпАП та застосовано відносно нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн (т.1 а.с.47 50, а.с.124 127).

З постанови вбачається, що 05 січня 2018 року о 10:00 год в м. Вінниця по вул. Некрасова на перехресті з вул. Шмідта, водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «VOLVO FH», державний номерний знак НОМЕР_3 , не дотримався бокового інтервалу, не врахував габарити транспортного засобу, внаслідок чого допустив зіткнення з припаркованим автомобілем «Mercedes-Benz» ML-350, державний номерний знак НОМЕР_2 , в результаті чого транспортні засоби отримали технічні пошкодження.

Згідно ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Отже, вказаною постановою суду у справі про адміністративне правопорушення встановлено, що внаслідок неправомірних дій ОСОБА_2 позивачу заподіяно матеріальну шкоду і ця обставина, в силу ч. 6 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає.

Як вбачається з матеріалів справи, на момент події ДТП, цивільно-правова відповідальності перед третіми особами, при використанні транспортного засобу «VOLVO FH», державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , була застрахована відповідачем у ПАТ «Страхова Компанія «Країна», поліс № АК/7181391 від 10 серпня 2017 року (т.1 а.с.87).

Згідно відповіді Регіонального сервісного центру у Вінницькій області від 24 червня 2019 року вбачається, що згідно Єдиного державного реєстру транспортних засобів, автомобіль марки «VOLVO» модель «FH», 2011 року випуску, номерний знак НОМЕР_3 з 01 серпня 2014 року по теперішній час перебуває у власності ТОВ «ОТП ЛІЗИНГ» (т.1 а.с.44).

Проте з відповіді ТОВ «ОТП ЛІЗИНГ» від 15 липня 2019 року вбачається, що дане товариство не має жодної інформації щодо особи, яка станом на 05 січня 2018 року на відповідній правовій підставі володіла вказаним автомобілем, так як 01 серпня 2014 року він знятий з реєстрації (т.1 а.с.76). На підтвердження зняття з реєстрації надано облікову картку ВРЕР-6 УДАІ в м. Києві №45747818 від 01 серпня 2014 року (т.1 а.с.77).

З матеріалів справи вбачається, що згідно даних Єдиного державного реєстру ТЗ, станом на 05 січня 2018 року транспортний засіб VOLVO FH, 2011 року випуску, 01 серпня 2014 року був зареєстрований за ТОВ «ЕПІЦЕНТР К» (т.1 а.с.139).

Зі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 вбачається, що автомобіль марки «Mercedes-Benz», моделі «ML 350» універсал-В, легковий, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , зареєстровано за ОСОБА_1 21 травня 2014 року (т.1 а.с.114).

ОСОБА_1 14 березня 2019 року звернувся до ПАТ «Страхова Компанія «Країна» із заявою про виплату страхового відшкодування, проте йому було відмовлено, оскільки з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди пройшло більше року. Також в листі вказано, що згідно з актом огляду транспортного засобу від 14 березня 2019 року, транспортний засіб «Mercedes-Benz» державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , на момент огляду відновлений (т.1 а.с.22).

Також судом встановлено, що ОСОБА_2 на час вчинення ДТП працював водієм автотранспортних засобів міжнародних перевезень та за суміщенням професій експедитором департаменту транспорту «ЕПІЦЕНТР К».

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Обов`язок відшкодувати позивачу матеріальну шкоду покладається на відповідача, оскільки працівник під час виконання своїх трудових обов`язків керував автомобілем VOLVO FH, державний номерний знак НОМЕР_3 , який належить відповідачу на праві власності.

Постановою Чернівецького районного суду Вінницької області від 13 березня 2018 року (справа №150/66/18) доведено вину ОСОБА_2 у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. ст. 122-4, 124 КУпАП (т.1 а.с.124 127).

Таким чином, колегія суддів, погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач ТОВ «Епіцентр К», відповідно ст. 1187 ЦК України, має нести відповідальність за заподіяну матеріальну шкоду внаслідок ДТП з вини його працівника ОСОБА_2 .

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не було надано жодного належного доказу на підтвердження вартості понесених витрат по відновленню (ремонту) автомобіля, зокрема, що висновок експертного автотоварознавчого дослідження №4065/18-21, складний експертом Базалицьким В.С. 26 липня 2018 року, є неналежним і недопустимим доказом.

У відповідності до вимог ч. ч. 1, 2 п. 1) ст. 22 ч. 1 ст. 1166 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

З битками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Статтею 1192 ЦК України передбачено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Частиною 2 ст. 1192 ЦК України визначено: розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно висновку експерта Вінницького відділення КНДІСЕ за результатами проведення автотоварознавчого дослідження з визначення матеріального збитку внаслідок пошкодження транспортного засобу від 26 липня 2018 року №4065/18-21, розмір матеріального збитку, завданого власнику автомобіля Mercedes-Benz ML-350, державний номерний знак НОМЕР_2 в результаті його пошкодження складає 88828,09 грн (т.1 а.с.6 15).

Суд першої інстанції послався на ст. 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» щодо недотримання порядку оформлення висновку експерта, так як він не скріплений підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності, однак таке посилання є безпідставним, оскільки порядок складання і оформлення висновку експерта регулюється Законом України «Про судову експертизу».

Зокрема, висновок експерта підписаний його виконавцем головним судовим експертом ВВ КНДІСЕ ОСОБА_3 та скріплений печаткою установи.

Відповідно до пп. «і» п. 4.4 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів висновку експерта (експертного дослідження) про оцінку КТЗ зазначаються відомості про осіб, які брали участь в огляді об`єкта оцінки, якщо їх участь обумовлена призначенням оцінки або договором про виконання оцінки.

Участь інших осіб під час проведення огляду автомобіля не була обумовлена призначенням оцінки або договором, а тому в експерта не виникло обов`язку залучати таких осіб.

Також є безпідставними посилання суду на те, що огляд автомобіля, який проводився для виконання дослідження, було проведено без відповідача та третіх осіб, оскільки відповідно до п. 5.2 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів виклик заінтересованих осіб здійснюється замовником у разі потреби. Так як експерт не встановив потреби у виклику відповідача та третіх осіб для технічного огляду автомобіля, він був проведений без їх виклику, тобто вимоги Методики не були порушені.

Згідно пп. «с» п. 4.4 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів додатки, які становлять невід`ємну частину звіту (акта), висновку експерта (експертного дослідження) про оцінку і містять дані стосовно технічного стану КТЗ (його складників), їх фотографічні зображення і дані, що підтверджують припущення та розрахунки.

Отже, фотографії які додані до висновку експерта є невід`ємною частиною, які підписані експертом та скріплені печаткою експертної установи (на кожному з додатків), тому і відносяться до цього висновку експерта.

Також апеляційний суд звертає увагу, що п.4.4 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів передбачає виключний перелік інформації, яка зазначається у висновку експерта (експертного дослідження) про оцінку КТЗ.

Відповідно до пп. «с» п. 4.4 Методики виконавець дослідження має право на власний розсуд обирати форму закріплення результатів проведення технічного огляду.

Результати проведеного 24 липня 2018 року технічного огляду, експертом були встановлені пошкодження, які були завдані автомобілю Mercedes-Benz ML-350, державний номерний знак НОМЕР_2 та зафіксовані, про що свідчать відповідні записи у висновку експерта.

Крім того, експерт ОСОБА_3 на час проведення (складення) висновку мав відповідну кваліфікацію (повноваження) на проведення автотоварознавчого дослідження, що підтверджується витягом з карти атестованого судового експерта.

За таких обставин, даний висновок експертного автотоварознавчого дослідження виконаний уповноваженою особою, за формою і змістом відповідає вимогам Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, а тому є належним та допустим доказом завданої позивачу матеріальної шкоди.

Враховуючи наведені обставини та положення закону, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови в стягненні матеріальної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки в розмірі 88828,09 грн, з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог, оскільки завдана позивачу матеріальна шкода підтверджена належними та допустимими доказами.

Оскільки апеляційний суд взяв до уваги висновок експерта Вінницького відділення Київського НДІСЕ №4065/18-21 від 26 липня 2018 року, за проведення якого згідно квитанції було сплачено 1029,60 грн (т.1 а.с.210), то колегія суддів приходить до висновку, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача витрати на проведення експертного автотоварознавчого дослідження в розмірі 1029,60 грн.

Тому додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 січня 2020 року в цій частині підлягає скасуванню.

Відповідно до ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Щодо відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Згідно з приписами статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

У п.8 постанови Пленуму Верховного Суду «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.95 №4 (зі змінами) визначено, що за моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обовязків, відповідальність несе організація, з якою він перебуває в трудових відносинах, а останній відповідає перед нею в порядку регресу. Тож положення ст.1172 ЦК стосуються відшкодування як майнової, так і моральної шкоди.

Вирішуючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції правильно виходив з того, що внаслідок ДТП позивачу було заподіяно моральну шкоду, яка виразилася у моральних стражданнях у зв`язку із пошкодженням належного йому транспортного засобу і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, шкода не відшкодована, з урахуванням засад розумності та справедливості, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди у розмірі 5000 грн, яка визначена з урахуванням всіх обставин справи. Отже доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Витрати на правничу допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі.

Разом з тим, вказані витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат (п.48 постанови пленуму ВССУ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах»).

Згідно з правовою позицією висловленою Верховним Судом у постанові від 05 лютого 2019 року у справі № 906/194/18 необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано суду належних і допустимих доказів понесення ним витрат на правничу допомогу в розмірі 9100 грн, а саме квитанції, тощо на їх сплату.

Крім того, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що кошти в розмірі 9100 грн за надання професійної правничої допомоги, не були ним сплачені, а тому колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги в частині того, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про відмову в стягненні цих витрат, такий висновок є вірним.

Зокрема, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив стягнути витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 14100 грн, проте такий розмір витрат також нічим не підтверджений.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Таким чином, доводи апеляційної скарги частково спростовують висновки суду першої інстанції, оскаржуване рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 січня 2020 року в частині відмови в стягненні матеріальної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки та в частині розподілу судових витрат, а також додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 січня 2020 року в частині відмови в стягненні витрат по оплаті судового збору та в частині відмови в стягненні витрат на проведення автотоварознавчого дослідження, не можна назвати в повній мірі законним та обґрунтованим в розумінні ст.263 ЦПК України, у зв`язку з чим колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваних судових рішень в зазначених частинах, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до положень частини тринадцятої статті 141, підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним позовним вимогам підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в сумі 938,34 грн (розрахунок: 93828,09 грн (задоволена частинна вимог) х 100 : 138828,09 грн (ціна позову) = 67,59 %; позивач сплатив судовий збір за подання позову 1388,28 грн х 67,59 % = 938,34 грн); витрати за проведення автотоварознавчого дослідження в розмірі 1029 грн. Крім того, пропорційно задоволеної частини апеляційної скарги з відповідача на користь позивача також підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 1332,33 грн (розрахунок: 88828,09 грн (задоволена частинна вимог апеляційної скарги) х 100 : 138828,09 грн (ціна позову) = 63,98 %; підлягало сплаті судовий збір за подання апеляційної скарги 2082,42 грн х 63,98 % = 1332,33 грн).

Керуючись ст. ст. 141, 367, 369, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 січня 2020 року в частині відмови в стягненні матеріальної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки та в частині розподілу судових витрат скасувати.

Додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 січня 2020 року в частині відмови в стягненні витрат по оплаті судового збору та в частині відмови в стягненні витрат на проведення автотоварознавчого дослідження скасувати.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕПІЦЕНТР К» (місцезнаходження вул. Берковецька, 6-К, м. Київ, Ідентифікаційний код юридичної особи 32490244, п/р НОМЕР_5 в АТ «Альфа-Банк» м. Київ, IBAN UA0251932) на користь ОСОБА_1 кошти в розмірі 88828 (вісімдесят вісім тисяч вісімсот двадцять вісім) гривень 09 копійок в якості відшкодування матеріальної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки.

Змінити розподіл судових витрат.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕПІЦЕНТР К» (місцезнаходження вул. Берковецька, 6-К, м. Київ, Ідентифікаційний код юридичної особи 32490244, п/р НОМЕР_5 в АТ «Альфа-Банк» м. Київ, IBAN UA0251932) на користь ОСОБА_1 судові витрати, а саме витрати за проведення автотоварознавчого дослідження в розмірі 1029 (одна тисяча двадцять дев`ять) гривень, витрати по оплаті судового збору за подання позовної заяви в розмірі 938 (дев`ятсот тридцять вісім) гривень 34 копійки та витрати по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1332 (одна тисяча триста тридцять дві) гривні 33 копійки.

В іншій частині рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 січня 2020 року та додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 04 березня 2020 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді Марчук В.С.

Матківська М.В.