ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/306/20 Справа № 203/2161/18 Суддя у 1-й інстанції - Католікян М. О. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу Підприємства об`єднання громадян «Дніпровське учбово-виробниче підприємство Українського товариства глухих»

на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2019 року

по справі за позовом Підприємства об`єднання громадян «Дніпровське учбово-виробниче підприємство Українського товариства глухих» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виселення, стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2018 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов Підприємства об`єднання громадян «Дніпровське учбово-виробниче підприємство Українського товариства глухих» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виселення, стягнення заборгованості.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2019 року у задоволенні позовних вимог Підприємства об`єднання громадян «Дніпровське учбово-виробниче підприємство Українського товариства глухих» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виселення, стягнення заборгованості - відмовлено.

В апеляційній скарзі Підприємство об`єднання громадян «Дніпровське учбово-виробниче підприємство Українського товариства глухих» просить скасувати рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2019 року по справі №203/2161/18 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Підприємства об`єднання громадян «Дніпровське учбово-виробниче підприємство Українського товариства глухих» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виселення, стягнення заборгованості.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що підприємство об`єднання громадян «Дніпровське учбово-виробниче підприємство Українського товариства глухих» є балансоутримувачем гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , згідно до рішення Центрального правління Всеукраїнської громадської організації інвалідів Українське товариство глухих, який є власником гуртожитку.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 є матір`ю ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

З 26.02.1985 року по 17.05.2005 року ОСОБА_3 працювала на підприємстві Об`єднання громадян «Дніпровське учбово-виробниче підприємство Українського товариства глухих».

Відповідно до ст. 128 Житлового Кодексу Української РСР жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток.

30 червня 2004 року ОСОБА_3 уклала з керівником Дніпровського УВП УТОГ на підставі протоколу РВОМ №312 від 1998 року спільного рішення адміністрації, профкома та бюро первинної організації УТОГ підприємства (організації) про поселення в гуртожитках Договор найма житлой площади общежития Украинского Общества Глухих.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Сімейного Кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно ст. 65 Житлового Кодексу Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Згідно відповіді наданої адресно-довідковим підрозділом ГУДМС УДМС України в Дніпропетровській області від 13 липня 2018 року ОСОБА_2 зареєстрований з 18 листопада 2003 року та проживає в квартирі АДРЕСА_2 (а.с.34).

З відповіді наданої адресно-довідковим підрозділом ГУДМС УДМС України в Дніпропетровській області від 13 липня 2018 року ОСОБА_4 зареєстрований з 29 червня 1999 року та проживає в квартирі АДРЕСА_3 (а.с.34).

12 червня 2018 року мешканцям кімнати № АДРЕСА_4 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було надіслано письмову вимогу про необхідність звільнення займаної ними кімнати (а. с. 6).

Стаття 22 Конституції України визначає, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. За ст. 47 кожна особа має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За змістом статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом, і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Втрата житла будь-якою особою є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

У контексті рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено; захисту підлягає «житло» як конкретне місце проживання особи, з яким у неї наявні достатні та триваючі зв`язки.

Підстави для виселення відповідачів з кімнати у гуртожитку без надання іншого жилого приміщення мають відповідати критеріям, що викладені у пункті другому статті 8 Конвенції.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті другому статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, №30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Отже, має значення, чи вважається виселення відповідачів із кімнати у гуртожитку без надання іншого жилого приміщення втручанням держави, що здійснюється «згідно із законом» у розумінні пункту другого статті 8 Конвенції.

Європейський суд з прав людини вважає, що вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, №30856/03, § 43, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Позивач не довів належним чином, що спірне жиле приміщення відповідачі займають на незаконних підставах, оскільки проживають там тривалий час.

Також, заявлений позов взагалі не містить посилань на конкретні норми матеріального закону, що дозволяють позивачеві вимагати у судовому порядку виселити відповідачів.

Крім того, відповідно до частини 1 статті 19 Закону України від 04.09.2008 року №500-VI «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» забороняється виселення, переселення та відселення мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія цього Закону, які були на правових підставах вселені в гуртожиток і фактично проживають у гуртожитку, без попереднього надання їм (їхнім сім`ям) іншого житла, придатного для постійного проживання людей, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Що стосується вимоги про стягнення заборгованості, то єдиними доказами, які надані позивачем суду, є довідки про нарахування та оплату за проживання у гуртожитку та копія акту про відмову відповідачів від одержання листів про заборгованість.

Згідно з положенням про гуртожиток, наданим позивачем, особи, які проживають у гуртожитку, зобов`язані своєчасно оплачувати за проживання в гуртожитку. Розмір плати за проживання в гуртожитку визначається в договорі найму житлового приміщення відповідно до розрахунку, затвердженого власником гуртожитку. Розмір плати за житлово-комунальні послуги визначаються відповідно до встановлених відповідним органом цін/тарифів на такі послуги.

Між тим, позивач (попри надання відповідачами копії договору найму без визначення розміру оплати) не надав суду ані розрахунку, затвердженого власником гуртожитку, ані встановлених відповідним органом цін/тарифів на свої послуги.

При цьому, позивач не визначив у позовній заяві розмір заборгованості відповідачів з оплати за проживання та оплати за житлово-комунальні послуги, що унеможливлює перевірку судом правомірності відповідного розрахунку.

Відмовляючи у задоволенні позову Підприємства об`єднання громадян «Дніпровське учбово-виробниче підприємство Українського товариства глухих», суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що позивачем не доведено несплату відповідачами коштів за проживання у гуртожитку за встановленими тарифами, користування відповідачами кімнатою АДРЕСА_4 гуртожитку та наявності законних підстав для їх виселення з гуртожитку.

Посилання позивача, що порушуючи норми чинного законодавства, відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не виконали свого обов`язку щодо сплати за проживання у гуртожитку, внаслідок чого у них виникла заборгованість з оплати споживчих житлово-комунальних послуг, які надавались відповідачам за адресою: АДРЕСА_1 , колегія суддів не приймає до уваги, оскільки позивач не скористався наданими йому правами та не обґрунтував свої позовні вимоги й не надав суду доказів на їх підтвердження, оскільки згідно із ч. 1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч., ч. 1, 5, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. При цьому, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Підприємства об`єднання громадян «Дніпровське учбово-виробниче підприємство Українського товариства глухих» - залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

В.С. Городнича