Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11.11.2020 Справа №607/15329/20

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Сливки Л.М.

за участі секретаря судового засідання Хамелко О.Ю.,

представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Магдич Ольги Олександрівни,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), треті особи Головне управління Державної податкової служби у Тернопільській області, ОСОБА_2 про зняття арешту з нерухомого майна,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 пред`явила до суду позов до відповідача Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), треті особі Головне управління Державної податкової служби у Тернопільській області, ОСОБА_2 , у якому просить зняти арешт із належного ОСОБА_1 майна, а саме: 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 , накладеного постановою державного виконавця Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби від 09 березня 2006 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 29 вересня 2011 року державним виконавцем Другого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа №2-356 від 09 лютого 2011 року про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 боргу у сумі 536563 гривень. Після реєстрації шлюбу, вона змінила прізвище із « ОСОБА_3 » на « ОСОБА_4 ». 15 cерпня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено мирову угоду, у якій сторони погодили, що в рахунок погашення свого боргу ОСОБА_2 передав їй ( ОСОБА_1 ) у власність належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 24,2 кв.м. Вказана мирова угода визнана укладеною ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 вересня 2012 року. Однак, в подальшому, під час виникнення необхідності здійснити державну реєстрацію права власності на квартиру, позивачкою було виявлено, що на вказану квартиру держаною виконавчою службою було накладено арешт при примусовому виконанні наказу №7/167-2432 виданого 08 листопада 2005 року Господарським судом Тернопільської області про стягнення із ОСОБА_2 в дохід держави боргу у сумі 81542,43 гривень. На адвокатський запит, Тернопільським міським відділом державної виконавчої служби було надано відповідь за №4796 від 04 лютого 2019 року, про те, що на даний час, наказ Господарського суду Тернопільської області №7/167-2432 від 08 листопада 2005 року на виконанні у Тернопільському міському відділі державної виконавчої служби не перебуває. Однак, у зв`язку із втратою матеріалів виконавчого провадження, відкритого з примусового виконання наказу Господарського суду Тернопільської області №7/167-2432 від 08 листопада 2005 року, не можливо встановити жодної із підстав, передбачених пунктами 1-9 частини 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» для зняття арешту з майна державним виконавцем. З цих підстав, з метою зняття арешту з майна, рекомендовано звернутися до суду. За вказаних обставин, позивачка стверджує, що накладений на квартиру АДРЕСА_1 , арешт, порушує її права як власника квартири та безпідставно обмежує її у здійсненні її права володіння, користування та розпорядження належною їй власністю. Посилаючись на наведене просила позов задовольнити.

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 вересня 2020 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Відзиву на позов відповідач Тернопільський міський відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) до суду не подавав.

07 жовтня 2020 року за клопотанням представника позивача, судом залучено до участі у розгляд справи в якості третьої особи ОСОБА_2 , про що постановлено ухвалу суду, занесену до протоколу судового засідання.

28 жовтня 2020 року судом закрито підготовче провадження у вказаній цивільній справі та призначено її до судового розгляду, про що постановлено ухвалу суду, занесену до протоколу судового засідання.

У судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Магдич О.О. позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила задовольнити, не заперечила проти заочного розгляду справи.

Представник відповідача Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, повторно в судове засідання не з`явився, не повідомивши про причини неявки, заяв про розгляд справи за його відсутності чи відкладення розгляду справи до суду не подавав.

Треті особи Головне управління Державної податкової служби у Тернопільській області, ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, повторно в судове засідання не з`явилися, не повідомивши про причини неявки, заяв про розгляд справи за їх відсутності чи відкладення розгляду справи до суду не подавали.

За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно з ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки відповідач був належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання, повторно не з`явився у судове засідання без повідомлення причин, не подав відзиву, а представник позивача не заперечив проти заочного вирішення справи.

Судом установлено:

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 вересня 2012 року (справа №1915/14009/2012) року визнано укладеною мирову угоду між сторонами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , згідно якої сторона 2 ( ОСОБА_2 ) погоджується погасити свій борг згідно виконавчого листа №2-356 виданого 09 лютого 2011 року Тернопільським міськрайонним судом на суму 536536 гривень та передає в рахунок погашення боргу, зазначеного у п. 1 цієї мирової угоди Стороні 1 ( ОСОБА_1 ) належну Стороні 2 ( ОСОБА_2 ) на праві власності 1/4 частину квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 24,2 кв.м. та визнає за стороною 1 ( ОСОБА_1 ) право власності на це майно. В зв`язку із тим, що співвласниками в рівних частках квартири АДРЕСА_1 являються: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , Сторона 2 ( ОСОБА_5 ) за згодою вищезазначених співвласників визнає право власності та передає у власність Стороні 1 квартиру АДРЕСА_1 в цілому. Сторона 1 ( ОСОБА_1 ) відмовляється від стягнення боргу згідно виконавчого листа №2-356 виданого 09 лютого 2011 року Тернопільським міськрайонним судом на суму 536536 гривень на підставі рішення Тернопільського міськрайонного суду по справі №2-356/11. Сторона 1 ( ОСОБА_1 ) та сторона 2 ( ОСОБА_2 ) відмовляються від будь-яких інших вимог майнового характеру один до одного по даному виконавчому листі.

Як убачається із Постанови про закінчення виконавчого провадження ВП №28924349 винесеної 24 лютого 2014 року державним виконавцем Другого відділу державної виконавчої службиТернопільського міського управління юстиції Зварич Р.М., на підставі ухвали Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 вересня 2012 року про визнання мирової угоди між сторонами закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-356/11 виданого 09 лютого 2011 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 536563 гривень.

Позивачка ОСОБА_1 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 в цілому.

06 березня 2014 року ТОВ «Міське бюро технічної інвентаризації» виготовило технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1 . Замовником технічної інвентаризації у вказаному технічному паспорті зазначено ОСОБА_1 .

Однак, як убачається із постанови державного виконавця Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Кривик О.М. від 09 березня 2006 року серія АА №441297 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, при примусовому виконанні наказу №7/167-2432 виданого 08 листопада 2005 року Господарським судом Тернопільської області про стягнення із ОСОБА_2 в дохід держави боргу в сумі 81542,43 гривень, накладено арешт на майно, що належить ОСОБА_2 , а саме на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 .

На адвокатський запит ОСОБА_8 , Тернопільським міським відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області надано відповідь за №4796 від 04 лютого 2019 року, у якій повідомлено, що згідно перевірки автоматизованої системи виконавчих проваджень на виконанні у Першому відділі державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції перебував наказ №7/167-2432 виданий 08 листопада 2005 року Господарським судом Тернопільської області про стягнення із ОСОБА_2 в дохід держави боргу в сумі 81542,43 гривень. Станом на 04 лютого 2018 року наказ №7/167-2432 виданий 08 листопада 2005 року Господарським судом Тернопільської області на виконанні в Тернопілдьському міському відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області не перебуває. Станом на день надання відповіді підстав, передбачених пунктами ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» для виключення з Реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, відомостей про арешт майна ОСОБА_5 .

Проаналізувавши в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають до задоволення.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Аналогічні норми містяться і у актах міжнародного права. Так статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, на власний розсуд вчиняти будь-які угоди щодо свого майна, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Спори про право цивільне, пов`язане з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статтей 15,16 Цивільного процесуального кодексу України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або інший законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Відповідно до вимог ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Із змісту ст. 316 ЦК України вбачається, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а ст. 317 цього ж Кодексу передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно ч.ч.1, 2 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядженням своїм майном.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позивачка, як власник квартири має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користуватися та розпоряджатися своїм майном.

Згідно ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону.

Відповідно до ч. 5 ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження" у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Таким чином, арешт на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 накладений з метою забезпечення реального виконання ОСОБА_2 , як власником вказаної частки квартири своїх зобов`язань за наказом №7/167-2432 виданим 08 листопада 2005 року Господарським судом Тернопільської області про стягнення із нього боргу.

Натомість, на підставі ухвали Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 вересня 2012 року власником квартири АДРЕСА_1 є позивачка ОСОБА_1 .

Відтак, наявність арешту на майно на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 за відсутності правових підстав для цього порушує право власності позивачки, внаслідок чого вона позбавлена змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Разом з тим, як передбачено ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною 2 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стороною відповідача не надано суду жодних належних та допустимих доказів на спростування викладених у позові обставин.

Аналізуючи в сукупності викладені обставини і визначені відповідно до них правовідносини сторін, положення закону, якими вони регулюються, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають до задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі наведеного та керуючись статтями 4, 12, 81, 141, 259, 263, 265, 268, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), треті особи Головне управління Державної податкової служби у Тернопільській області, ОСОБА_2 про зняття арешту з нерухомого майна задовольнити.

Зняти арешт із належного ОСОБА_1 майна, а саме: 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 , накладеного постановою державного виконавця Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби від 09 березня 2006 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду у 30-денний строк з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручену у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 23 листопада 2020 року.

Реквізити сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстрована адреса місця проживання АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач: Тернопільський міський відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), адреса місцезнаходження вул. Князя Острозького, 14, м. Тернопіль, .

Треті особи Головне управління Державної податкової служби у Тернопільській області, адреса місцезнаходження вул. Білецька, 1, м. Тернопіль;

ОСОБА_2 , адреса місця проживання АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Головуючий суддяЛ. М. Сливка