ПОСТАНОВА

Іменем України

05 листопада 2020 року м. Кропивницький

справа № 404/5299/15-ц

провадження № 22-ц/4809/461/20

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Мурашка С.І. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А.М., Єгорової С.М.

за участі секретаря - Тимошенко Т.О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»

треті особи - Товариство з обмеженою відповідальністю «КредексФінанс», Товариство з обмеженою відповідальністю «Агенція по управлінню заборгованості», ТОВ «Українська боргова компанія», Товариство з обмеженою відповідальністю «Джерельний»,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 10 грудня 2019 року у складі судді Павелко І.Л. і

В С Т А Н О В И В:

В липні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» та просив:

-визнати недійсним з моменту укладання договір про надання кредиту № 0 від 19 червня 2007 року, укладений між ним та АКІБ «УкрСиббанк»;

-визнати недійсним з моменту укладання іпотечний договір від 19 червня 2007 року, яким в іпотеку передано нежиле приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1 157 кв. м.;

-визнати недійсним договір застави нежилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1 157 кв. м., укладений в рахунок забезпечення договору про надання кредиту № 0 від 19 червня 2007 року;

-застосувати правові наслідки недійсності правочину, а саме: призначити двосторонню реституцію наслідків дії договору про надання кредиту № 0 від 19 червня 2007 року, укладеного між ним та АКІБ «УкрСиббанк»;

-стягнути з ПАТ «УкрСиббанк» на свою користь моральну шкоду в сумі 50 000 грн.

Позовна заява мотивована тим, що 19 червня 2007 року між ОСОБА_1 та ПАТ «УкрСиббанк» було укладено договір про надання кредиту № 0, згідно якого позивачу було надано суму коштів в гривні еквівалентно до іноземної валюти, а саме 198 786 швейцарських франків, що на момент укладення даного договору складало 809 618,80 грн, з відсотковою ставкою 8,49 % та кінцевим терміном погашення 18 червня 2018 року.

Згідно умов даного договору надання кредитних коштів здійснюється траншами, а перший етап мав складати 67 000 швейцарських франків, що еквівалентно 272 878, 67 грн.

Однак позивач отримав лише 63 153 швейцарських франків 19 сантимів, що еквівалентно 261 300 грн.

Після запиту до відповідача про різницю в сумах коштів була надана відповідь про те, що 67 000 швейцарських франків були обміняні по курсу швейцарського франка до гривні 3,90 грн, так як даний курс діяв на момент обміну на міжбанківському валютному ринку.

Згоди на отримання траншу у вказаній сумі ОСОБА_1 не надавав, а умовами укладеного кредитного договору не передбачено умов видачі кредитних коштів із застосуванням обмінного курсу швейцарського франка до гривні, а тим більше який діє на міжбанківському валютному ринку.

В рахунок забезпечення позову про надання кредиту № 0 від 19 червня 2007 року, було укладено договір застави від 19 червня 2007 року, згідно якого в заставу передано нежиле приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1 157 кв. м.

В рахунок забезпечення зазначеного договору про надання кредиту було укладено та засвідчено нотаріально договір іпотеки від 19 червня 2007 року, згідно якого в іпотеку передано нежиле приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1 157 кв. м.

В провадженні Кіровського районного суду м. Кіровограда перебувала цивільна справа № 1109/8202/12 за позовною заявою ПАТ «УкрСиббанк» про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ТОВ «Джерельний» за кредитним договором та за зустрічними позовними заявами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ТОВ «Джерельний» до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання недійсним кредитного договору та про припинення договорів поруки.

Під час перегляду рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда по вказаній справі в Апеляційному суді Кіровоградської області було проведено первинну та додаткову судово-економічну експертизи та надано відповідні висновки, за якими позивач дізналась про наявність омани і ошукування з боку відповідача, щодо реальної відсоткової ставки на момент підписання договору про надання кредиту.

Апеляційний суд переглядаючи рішення не взяв до уваги вказані експертні висновки, з огляду на те, що позов про визнання кредитного договору недійсним був заявлений з підстав неотримання суми коштів за договором, а не з підстав зазначених в апеляційній скарзі.

Тому, лише після проведених експертиз у повивача виникли підстави для подання нової позовної заяви про визнання кредитного договору недійсним з вказаних підстав.

Щодо порушення відповідачем Закону України «Про захист прав споживачів», то позивач зазначає, що умовою укладання кредитного договору та надання позивачу кредиту була нав`язана відповідачем послуга- доручення банку на проведення договірного списання грошових коштів, яка законодавством не передбачена, а є умовою виключно банку з особистою метою.

На момент укладення кредитного договору у ОСОБА_1 не було жодного відкритого рахунку в даній фінансовій установі.

Потім позивача було примушено на відкриття двох поточних рахунків та зобов`язано на підписання безлічі додаткових угод, якими постійно змінювались умови кредитного договору лише в поліпшення правового та фінансового стану банківської установи і спрямовані на погіршення майнового стану боржника.

Під час укладення кредитного договору відповідач приховав від позивача повну та об`єктивну інформації щодо кінцевої сукупної вартості кредиту для здійснення позичальником свідомого вибору схеми кредитування та вказав у договорі занижені значення показників суттєвих умов договору, чим ввів в оману позивача щодо реальної відсоткової ставки, абсолютного значення здорожчання кредиту та кінцевої загальної суми кредиту, яку позивач сплатив би відповідачу, проводячи оплату встановленими у договорі розмірами щомісячних платежів у визначеній в договорі кількості таких платежів.

Окрім того під час підписання кредитного договору банк повинен був надати позивачу інформацію про умови кредитування, яка мала бути підписана сторонами як додаток до договору, інформацію про загальну вартість кредиту за весь термін кредитування, відповідно до Графіку зниження розміру заборгованості, в якому повинна міститись інформація щодо зниження заборгованості, загальної вартості кредиту, абсолютного значення подорожчання кредиту, реальної відсоткової ставки за виконання позичальником кредитних зобов`язань перед банком (за весь термін кредитування).

Також, відповідачем не було надано в письмовій формі всіх можливих схем погашення кредиту, що призвело до порушення прав позивача як споживача фінансових послуг.

Волевиявлення позивача на укладення договору на умовах, з яких сторони формально дійшли згоди згідно наявних у справі письмових документів (Кредитний договір, Графік погашення заборгованості) не відповідає фактично встановленим істотним умовам договору.

Окрім того, банком в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору не врахована сума грошових коштів в розмірі 6 389,48 грн, яка внесена ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості.

Щодо обґрунтувань спричиненої моральної шкоди, то позивач зазначає, що йому та його дружині постійно телефонують в робочі та нічні години та присилають погрозливі листи як представники банку так і представники колекторських фірм , які також погрожують розправою, кримінальними провадженнями, примусовим стягненням та продажем усього належного позивачу та членам його сім`ї майна, що призводить до постійних стресів, нервових розладів та погіршення стану здоров`я позивача та його дружини.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 20 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 22 червня 2016 року позов ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк» задоволено частково.

Визнано недійсним з моменту укладення договір про надання кредиту від 19 червня 2007 року № 0, укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 .

Застосовано до сторін наслідки недійсності правочину:

-визнано недійсним з моменту укладення іпотечний договір від 19 червня 2007 року, укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та ТОВ «Джерельний», посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Літвіновою Л. В., реєстраційний № 1824, яким в іпотеку передано нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1 157 кв. м;

-визнано недійсним з моменту укладення договір застави від 19 червня 2007 року, яким у заставу передано нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1 157 кв. м, укладений на підставіп. 2.1 договору про надання кредиту від 19 червня 2007 року № 0.

Застосовано до сторін наслідки недійсності правочину - реституцію, за якою з ОСОБА_1 стягнуто на користь ПАТ «УкрСиббанк» грошові кошти у розмірі 178 542,15 швейцарських франків, що еквівалентно 4 413 820 грн 48 коп; з ПАТ «УкрСиббанк» стягнуто на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 188 092,96 швейцарських франків, що еквівалентно 4 649 930 грн 33 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (АКІБ «УкрСиббанк»), на користь держави судовий збір в сумі 3 654 грн.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 березня 2017 року касаційну скаргу ПАТ «УкрСиббанк» задоволено частково.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 20 січня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 22 червня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 06 червня 2018 року заяву представника позивача задоволено, позовну заяву ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк» в частині визнання недійсним договору застави нежилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 1 157 кв. м., укладеного в рахунок забезпечення договору про надання кредиту № 0 від 19.06.2007 залишено без розгляду.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 10 грудня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що договір про надання кредиту № 0 від 19.06.2007 року не є договором про надання споживчого кредиту у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів» та Постанови Правління НБУ №168 та не може бути визнай недійсним з моменту укладення.

Посилання на додаткову угоду від 21.06.2007, якою змінено цільове призначення кредиту, є необґрунтованим з огляду на те, що згідно вимог ч.1 ст.215 України підставою недійсності правочину, що є предметом позову, є недодержання вимог закону саме в момент вчинення правочину сторонами.

Відсутність у графіку суми необхідного платежу, на що посилається позивач як на одну з підстав для висновку про ненадання кредитором повної і достовірної інформації позичальнику, не є порушенням прав позичальника, оскільки умовами договору не передбачена обов`язковість таких умов.

Волевиявлення позивача було вільним і відповідало внутрішній волі, а правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, адже позивач сплачував протягом тривалого часу періодичні платежі згідно умов договору і таким чином, на думку суду першої інстанції, погоджувався з умовами кредитного договору та не порушував питання пре його розірвання чи визнання недійсним через ненадання кредитором своєчасної та достовірної інформації про послугу

Доказів, що доводили б факт умисних дій, чи умисної бездіяльності банку із метою обману позичальника та, що доводили б заперечення, або замовчування банком наявності обставин, які можуть перешкодити вчиненню кредитного договору позичальником до суду не було надано, а висновки судово - економічної експертизи не доводять факт вчинення позичальником кредитного договору під впливом обману з боку банку.

Оскільки, позовні вимоги про визнання недійсним з моменту укладання договору про надання кредиту та визнання недійсним з моменту укладання іпотечного договору не підлягають задоволенню, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, яка є похідною.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 10 грудня 2019 року та ухвали нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним, та таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції безпідставно не надана належна правова оцінка усім доказам у справі, проігноровані висновки експертизи, не взято до уваги рішення (правові висновки) Вищих спеціалізованих судів України та Верховного суду України, щодо даної категорії справ.

Судом першої інстанції, при розгляді справи було проігноровано те, що рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 20 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 22 червня 2016 року, позовні вимоги були задоволені, а колегія судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 22 березня 2017 року скасувала рішення судів першої та апеляційної інстанції виключно через порушення норм процесуального права, тому судами було правильно застосовано норми матеріального права.

Судом першої інстанції помилково не взято до уваги те, що оскаржуваний договір є споживчим кредитом для власних потреб, а позивач є споживачем фінансових послуг.

Посилання на п.1.4 кредитного договору, в якому зазначено, що цільове призначення кредиту - розвиток бізнесу є недоведеним, адже даний пункт був помилково надрукований як шаблон для фізичної особи-підприємця, а ОСОБА_1 під час укладення договору діяв як фізична особа, а, отже, і не міг брати кредитні кошти для розвитку бізнесу.

Висновки експерта № 161 від 18 квітня 2014 року та № 66 від 28 листопада 2014 року є належними та допустимими доказами у даній справі, та підтверджують те, що під час укладення кредитного договору відповідач приховав від позивача повну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, вказав у договорі занижені значення показників суттєвих умов договору, чим ввів в оману позивача щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної вартості кредиту.

Умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача.

Відповідач фактично визнав рішення судів першої та апеляційної інстанції законними та обґрунтованими, подаючи заяву до суду про отримання виконавчого листа та подання виконавчого листа на виконання до виконавчої служби, що мало бути враховано судом першої інстанції.

Від АТ «УкрСиббанк» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 адвокат Фомічов К.С. підтримав доводи апеляційної скарги, представник ПАТ «УкрСиббанк» адвокат Шульга П.М. заперечував проти доводів апеляційної скарги.

Інші учасники справи в судове засідання апеляційного суду не з`явилась про дату, час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень з судовими повістками.

Відповідно до положень ч.1 ст.372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Оскільки про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, суд вирішив розглянути справу без її участі, що відповідає положенням ст.372 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 19 червня 2007 року між позивачем та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (ПАТ «УкрСиббанк») укладено договір про надання кредиту № 0 та додаткові угоди до нього(том 1, а.с. 8-12).

Відповідно до п. 1.1. кредитного договору № 0 АКІБ «УкрСиббанк» зобов`язався надати позивачу кредит в іноземній валюті у сумі 198 786 швейцарських франків, а позивач зобов`язався прийняти, належним чином використовувати та повернути кредит, сплачуючи 8,49% річних за його використання та наступним порядком погашення суми: шляхом внесення ануїтет них платежів щомісяця строком до 18 червня 2018 року.

Сума кредиту дорівнювала еквіваленту 809 618, 80 грн за курсом НБУ на день укладання договору, цільове призначення кредиту: розвиток бізнесу.

Відповідно до п. 1.5 кредитного договору кредит надається шляхом зарахування банком коштів на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_1 у банку для подальшого використання за цільовим призначенням.

Для забезпечення виконання умов боргових зобов`язань за кредитним договором був укладений договір іпотеки від 19.06.2007 (том 1, а.с. 80-85), а також на виконання п. 2.1. договору про надання кредиту був укладений договір застави від 19.06.2007 (том 1, а. с. 25).

21 червня 2007 року сторонами було укладено додаткову угоду №1 до договору про надання кредиту № 0 від 19 червня 2007 року, згідно якої пункт 1.4 договору викладено в іншій редакції, а саме: «цільове призначення кредиту: споживчі цілі».

З Додатку № 2 до договору про надання споживчого кредиту № 0 від 19 червня 2007 року, який має назву «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту», вбачається, що розмір щомісячного платежу складається з конкретно визначеної суми погашення основної суми кредиту, суми процентів за користування кредитом, комісії за надання кредиту та сум платежів за супутні послуги.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконувати належним чином відповідно до умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, звичайно ставляться.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, в разі навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману в разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Після укладення договору між сторонами виникають зобов`язальні правовідносини.

За змістом статті 230 ЦК України у взаємозв`язку із загальним засадами цивільного судочинства щодо змагальності сторін, наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав передбачених статтею 230 ЦК України позивач зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

Пунктом 1.2 Постанови правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил про надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» (далі - Правила) встановлено, що ці правила регулюють порядок надання банками споживачу повної необхідної, доступної достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту, з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту.

Відповідно до пункту 3.1 Правил, банки зобов`язані в кредитному договорі або в додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, зазначаючи при цьому значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку України.

На банки покладається також обов`язок зазначати в кредитному договорі сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді реальної процентної ставки, яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту (пункт 3.3 Правил).

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсними кредитного договору, правильно застосував положення статей 203, 215 ЦК України та статтю 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до пункту 8.2. кредитного договору підписанням даного договору позичальник підтверджує, зокрема: свою здатність виконувати умови даного договору; що даний договір не суперечить будь-яким договірним обмеженням, що є обов`язковим для позичальника; що позичальник повністю розуміє всі умови цього договору, свої права та обов`язки за цим договором і погоджується з ними; що він не обмежений в дієздатності та укладення цього договору не потребує узгодження з третіми особами.

Згідно з пунктом 9.13 кредитного договору підписання даного договору позичальником свідчить про те, що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього; перед підписанням даного договору позичальником отримано інформаційний лист відповідно до чинного законодавства України, зокрема, пункту 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Кредитний договір укладено в письмовій формі, підписано сторонами та скріплено печаткою банку, тобто він є чинним.

Як вбачається зі змісту оспорюваного договору, він містить передбачені викладеними нормами обов`язкові умови, зокрема: сума кредиту, нарахування та сплати відсотків, порядок сплати заборгованості, строк кредитування, графік погашення кредиту, що визначає зобов`язання позичальника з повернення кредиту та сплати процентів щомісячними платежами з кінцевим терміном повернення.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на викладене суд прийшов до висновку, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконував його умови, банк надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, процентної ставки та деталізованого графіку погашення боргу, тому суд першої інстанції правильно висновку про відсутні підстав для визнання кредитного договору недійсним.

Матеріали справи не містять доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема позивачем не спростовано, що під час укладення договору про надання кредиту він діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами, визначивши при цьому характер правочину і всі його істотні умови, а також отримав кредитні кошти і протягом певного часу виконував умови кредитного договору.

Також є правильним висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору іпотеки, застосування наслідків недійсності правочину та відшкодування моральної шкоди, оскільки дані вимоги є похідними від вимоги про визнання недійсним кредитного договору.

Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права.

При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу.

Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб.

Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона розумно покладається на них. Ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів, а з метою ухилення від виконання зобов`язань, є неприпустимим (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Доводи апеляційної скарги про наявність умислу в діях відповідача і як наслідок введення позивача в оману щодо умов спірного договору є необґрунтованими, оскільки позивачем такий умисел не доведено.

Також є необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції було проігноровано висновки судово-економічних експертиз, оскільки судом надано належну оцінку вказаним висновкам у сукупності з іншими матеріалами справи.

Не заслуговують на увагу суду доводи апеляційної скарги про те, що рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 20 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 22 червня 2016 року, позовні вимоги були задоволені, а колегія судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 22 березня 2017 року скасувала рішення судів першої та апеляційної інстанції виключно через порушення норм процесуального права, тому судами було правильно застосовано норми матеріального права.

Зокрема, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ухвалою від 22 березня 2017 року скасував рішення судів попередніх інстанції та передав справу на новий розгляд до суду першої інстанції не тільки з підстав порушення норм процесуального права, а й з підстав того, що суди попередніх інстанції у достатньому обсязі не визначилися із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню.

Додатковою угодою № 1 від 21 червня 2007 року до Договору про надання кредиту № 0 від 19 червня 2007 року сторони за взаємною домовленістю, що підтверджується їх підписами, виклали пункт 1.4 кредитного договору в новій редакції та визначили, що цільове призначення кредиту - споживчі цілі (том 1, а. с. 205 на звороті), що підтверджує те, що оспорюваний договір є споживчим кредитом.

Твердження суду першої інстанції про те, що договір про надання кредиту № 0 від 19.06.2007 не є договором про надання споживчого кредиту у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів» та Постанови Правління НБУ №168 та не може бути визнай недійсним з моменту укладення є помилковим.

Зокрема, Додатковою угодою № 1 від 21 червня 2007 року до Договору про надання кредиту № 0 від 19 червня 2007 року сторони за взаємною домовленістю, що підтверджується їх підписами, виклали пункт 1.4 кредитного договору в новій редакції та визначили, що цільове призначення кредиту - споживчі цілі (том 1, а. с. 205 на звороті), що підтверджує те, що оспорюваний договір є споживчим кредитом.

Разом з тим суд вважає, що,вказане помилкове твердження суду першої інстанції на правильне по суті вирішення спору та відповідний правовий результат не впливає.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив в судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 374,375,376,381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 10 грудня 2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 13.11.2020.

Головуючий суддя С. І. Мурашко

Судді А. М. Головань

С. М. Єгорова