Справа № 357/399/20
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

25 лютого 2020 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Орєхова О. І. ,

за участі секретаря - Сокур О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 в м. Біла Церква цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Білоцерківська міська рада про встановлення факту належності правовстановлюючого документу,-

В С Т А Н О В И В :

В січні 2020 року на адресу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області надійшла заява ОСОБА_1 , заінтересована особа: Білоцерківська міська рада про встановлення факту належності правовстановлюючого документу, в якій заявниця посилається на наступні обставини.

Вона, ОСОБА_1 , є власницею квартири АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності за № 49 від 22 вересня 1992 року, виданого виконавчим комітетом Білоцерківської міської ради. До теперішнього часу вона володіла, користувалася своєю власністю без жодних проблем. Однак, на сьогодні, вона має намір відчужувати дану квартиру. З даним питанням вона звернулася до нотаріальної контори, де нотаріусом було виявлено невідповідність у прізвищі, що вказане у паспорті громадянина України та у прізвищі, яке вказано у праві власності. Тому, їй було повідомлено, що вчинити правочин на даний час неможливо та необхідно звернутися до суду.

Той факт, що її справжнє прізвище « ОСОБА_2 », а не як помилково зазначено у праві власності « ОСОБА_3 », є результатом невірного перекладу, оскільки переважна більшість документів оформлено російською мовою. Та саме при перекладі з російської на українську мову і виникав неодноразово помилковий запис в документах.

В зв`язку з такою розбіжністю у правовстановлюючому документі та в інших документах, вона не може вільно володіти та розпоряджатись своєю приватною власністю.

Просила суд встановити факт належності їй, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 правовстановлюючого документу, а саме свідоцтва про право власності від 22 вересня 1992 року № 49, виданого виконкомом Білоцерківської міської ради, на квартиру АДРЕСА_1 ( а. с. 26-27 ).

Ухвалою судді від 20.01.2020 року заява ОСОБА_1 про встановлення факту належності правовстановлюючого документу була залишена без руху ( а. с. 22-23 ).

23 січня 2020 року за вх. № 2640 судом отримано заяву про усунення недоліків та заяву про встановлення юридичного факту ( а. с. 25, 26-27 ).

Ухвалою судді від 27 січня 2020 року постановлено прийняти до розгляду та відкрити провадження у вищевказаній справі та призначено розгляд справи в судове засідання на 11 годину 00 хвилин 25 лютого 2020 року ( а. с. 31 ).

В судове засідання заявник ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 , яка діє на підставі довіреності ( а. с. 28 ) та наказу від 03.01.2020 року за № 2 Білоцерківського міського центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги ( а. с. 29 ) не з`явилися, 25 лютого 2020 року за вх. № 7098 судом отримано заяву від ОСОБА_1 , в якій остання просила суд розгляд справи проводити без її участі та заяву підтримує.

Заінтересована особа Білоцерківська міська рада в судове засідання свого представника не направила, про місце, дату і час судового засідання повідомлена належним чином, 14.02.2020 року за вх. № 3806 судом отримано лист за підписом міського голови, в якому Білоцерківська міська рада просить слухати дану справу без представника на розсуд суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Неявка учасника справи, який належним чином повідомлений про місце, дату і час судового засідання і від якого не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, не перешкоджає його розгляду.

Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Отже, у відповідності до вищезазначеної норми, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

З огляду на зазначене суд не вбачає перешкод у судовому розгляді справи.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що заявлені вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту належності правовстановлюючого документу, підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якому розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Пунктом 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.

Частиною 2 статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого поряду їх встановлення.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦПК України заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання.

Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах встановлення фактів, що мають юридичне значення» (далі - постанови Пленуму) із змінами та доповненнями від 25.05.1998, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Судом встановлені наступні обставини і відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що заявник ОСОБА_1 , народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Магнітогорськ, Челябінської області, що підтверджується наявним в матеріалах справи копією паспорта ( а. с. 3 ).

Згідно свідоцтва на право власності за № 49 від 22 вересня 1992 року, виданого Виконкомом Білоцерківської міської ради, квартира АДРЕСА_1 належить на праві особистої власності ОСОБА_5 ( а. с. 5 ).

З наявних в матеріалах документах, які були додані заявником до заяви вбачається, що в них міститься різниця у прізвищі заявниці, як « ОСОБА_3 » так і « ОСОБА_2 » ( а. с. 6, 8, 16, 17 ).

Звертаючись до суду з вказаною заявою, заявник наголошує на тому, що у зв`язку із розбіжністю у правовстановлюючому документі, а саме в у свідоцтві про право власності, зазначена обставина перешкоджає заявнику можливості вільно розпоряджатися своєю власністю, тому остання вимушена звернутися до суду.

Відповідно ч.ч.1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.

Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, в судовому засіданні під час розгляду справи знайшло своє підтвердження того, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 , яка була видана Виконкомом Білоцерківської міської ради на ім`я ОСОБА_5 дійсно належить ОСОБА_1 .

Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» убачається, при розгляді справи про встановлення відповідно до п. 6 ст. 315 ЦПК факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства.

Враховуючи, що встановлення факту належності правовстановлюючих документів, який просить встановити заявник ОСОБА_1 є юридичним, оскільки від його встановлення залежить виникнення особистих прав заявника, а чинним законодавством не передбачений інший порядок його встановлення, він не пов`язаний з наступним вирішенням спору про право та встановлення його іншим шляхом неможливе, у зв`язку з чим заява підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.

На підставі викладеного та керуючись ч. 2 ст. 247, ст. ст. 293, 294, 315, 316, 263, 265, 273, 353, 354 ЦПК України, п.п.1, 12 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах встановлення фактів, що мають юридичне значення» (далі - постанови Пленуму) із змінами та доповненнями від 25.05.1998, суд,

У Х В А Л И В :

Заява ОСОБА_1 , заінтересована особа: Білоцерківська міська рада про встановлення факту належності правовстановлюючого документу підлягає задоволенню повністю.

Встановити факт, що правовстановлюючий документ, свідоцтво про право власності від 22 вересня 1992 року за № 49, виданого виконкомом Білоцерківської міської ради, на квартиру АДРЕСА_1 на ім`я « ОСОБА_5 » належить ОСОБА_1 », ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер за реєстром фізичних осіб - платників податків НОМЕР_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Заявник: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса проживання та реєстрації: АДРЕСА_3 , паспорт НОМЕР_2 , РПОКПП: 13565141.09 );

Заінтересована особа: Білоцерківська міська рада Київської області (адреса місцезнаходження: 091000, Київська область, м. Біла Церква, вул. Ярослава Мудрого, 15, ).

Повне судове рішення складено 25 лютого 2020 року.

Рішення надруковане в нарадчій кімнаті в одному примірнику.

СуддяО. І. Орєхов