Справа № 588/90/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03.06.2020 року м.Тростянець

Тростянецький районний суд Сумської області в складі: головуючого судді Линник О.С., з участю секретаря судових засідань Семенішина С.С., з участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, у приміщенні залу суду, цивільну справу за правилами спрощеного позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи підприємця ОСОБА_4 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди та судових витрат,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суд із указаним позовом, який мотивувала тим, що відповідно до наказу №6 від 28.11.2018 ФОП ОСОБА_4 , починаючи із 29.11.2018 прийняла її на посаду перукаря модельєра.

29.11.2018 у м.Тростянець Сумської області сторони уклали безстроковий трудовий договір.

За даним договором фізична - особа підприємець зобов`язалася оплачувати працю найманого працівника у розмірі 3730,00 грн. на місяць (згідно графіку виходу на роботу). Розмір заробітної плати мав визначатися за згодою сторін, але не нижче встановленого розміру мінімальної заробітної плати.

У порушення вказаних статей ФОП ОСОБА_4 , допустивши позивача у перукарню «Феєрія» до праці, так і не довела до відома останньої графік особистого виконання роботи найманим працівником та умови праці (ст.29 КЗпПУ).

20.12.2019 позивачці стало відомо про те, що нібито ФОП ОСОБА_4 своїм наказом, винесеним на початку грудня 2019 року, звільнила її із займаної посади.

Разом із тим, порушень трудової дисципліни під час виконання трудових обов`язків у перукарні « ІНФОРМАЦІЯ_1 » позивач не допускала та будь-яких письмових пояснень із цього приводу нікому не надавала.

Крім того, грубо порушуючи норми трудового законодавства, фізична - особа підприємець комісійного або іншого акту перевірки щодо додержання законодавства про працю найманим робітником, так як і наказу про застосування до особи дисциплінарного стягнення, котрі мають містити детальний опис дисциплінарного проступку, вини та підстав застосування стягнення, до її відома, як працівника, не доводила.

Опинившись у стресовій ситуації й відчуваючи сильні душевні хвилювання, позивачка детально розповіла своєму чоловіку ОСОБА_5 про незрозумілі дії ФОП ОСОБА_4 стосовно неї та вони вирішили зустрітися із роботодавцем, щоб з`ясувати причини її звільнення та повернути трудову книжку.

Лише через деякий час після спілкування із ОСОБА_5 відповідачка без проведення усіх належних розрахунків, що є прямим порушенням вимог ст.47 КЗпПУ, повернула позивачці трудову книжку, де було зазначено про те, що за наказом № 16 від 09.12.2019 року у зв`язку із прогулом без поважних причин її звільнено із роботи за п.4 ч.1 ст.40 КЗпПУ.

Позивачка вважає, що наказ ФОП ОСОБА_4 № 16 від 09.12.2019 року стосовно неї є незаконним та підлягає скасуванню, а вона, як найманий працівник, підлягає поновленню на роботі.

Незважаючи на те, що вона не порушувала трудової дисципліни, значний проміжок часу, а саме із 20.12.2019 по теперішній час, має захищати своє право на працю у поліції, контролюючих органах, витрачати кошти на юридичні послуги та нести інші судові витрати, так як відповідач доводить до відома службових осіб державних органів недостовірну інформацію стосовно неналежного виконання трудових обов`язків у перукарні «Феєрія» найманим робітником.

Відповідачка без будь-якого законодавчого обґрунтування, тобто із особистих надуманих мотивів, протиправно звільнила її із займаної посади та продовжує на сьогоднішній день налаштовувати увесь робочий персонал перукарні проти неї, у зв`язку із чим вона відчуває постійне нервове напруження, внаслідок чого стан її здоров`я різко погіршується та дає про себе знати, бо усі хвороби як відомо від нервів.

Майже один місяць вона перебуває у стресовому стані. Їй дуже боляче психологічно за те, що вона віддано, повністю дотримуючись посадових обов`язків, працювала у перукарні «Феєрія», а відповідачка без будь-якої вагомої причини звільнила її.

Безпричинно залишившись без заробітної плати, позивачка була змушена на Новий рік та Різдво витрачати додаткові зусилля, у т.ч. позичати кошти у знайомих, щоб якось організувати своє життя та малолітньої дитини ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ). Вона дуже хвилюється із приводу того, чи вдасться їй зберегти займану посаду, адже не вистачає терпіння витримати не людське відношення до неї відповідачки.

За указаних обставин, посилаючись на ст.55 Конституції України, ст.ст.147-149, 235,237-1 КЗпП України, позивачка просить:

- наказ ФОП ОСОБА_4 за №16 від 09.12.2019, за яким у зв`язку із прогулом без поважних причин вона була звільнена з роботи за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України - визнати незаконним та скасувати;

- зобов`язати ФОП ОСОБА_4 поновити її на займаній посаді з 09.12.2019 та виплатити їй середній заробіток за час вимушеного прогулу;

- стягнути з ФОП ОСОБА_4 на її користь моральну шкоду у сумі 70000,00 грн. та судові витрати у сумі 11586,60 грн.

У відповідності до ст.178 ЦПК України відповідачка подала відзив на позов, у якому просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Заперечення щодо заявленого позову обґрунтовані тим, що відповідно до наказу №6 від 28.12.2018 ОСОБА_1 була прийнята на посаду перукаря-модельєра з 29.11.2018 року з окладом 0,5 ставки від мінімальної заробітної плати, що становить 1864,00 грн. Позивачці було визначено та обладнано робоче місце, доведено до відома графік виходу на роботу.

Графіки виходу працівників на роботу попередньо погоджуються із працівниками та складаються помісячно, на початку кожного місяця доводяться до відома працівників та розміщуються безпосередньо в салоні краси « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». Складаються табелі обліку використання робочого часу. Заробітна плата виплачується відповідно до розрахунково-платіжних відомостей.

Графіки виходу на роботу на листопад - грудень 2019 р. також при складанні були погоджені з працівниками, у тому числі із ОСОБА_1 , доведені до їх відома та розміщені у салоні краси « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

Підтвердженням щодо систематичного ознайомлення із вказаними графіками позивача є те, що у період роботи із листопада 2018 року ОСОБА_1 виходила на роботу відповідно до графіків виходу на роботу, дні виходу на роботу співпадають із табелями обліку використання робочого часу.

Відповідно до графіку виходу на роботу на грудень місяць 2019 року для ОСОБА_1 були встановлені та доведені до її відома наступні робочі дні: 2, 3, 5, 6, 9, 11, 12, 15, 19, 20, 23, 24, 27, 30, 31. Відпрацювавши 2,3 грудня, 4 грудня позивач мала вихідний день. 05 грудня із 12-00 до 17-00 та 06 грудня із 08-00 до 14-00 позивачка без попередження та повідомлення будь-яких причин на роботу не вийшла. Жодних заяв про надання відпустки або звільнення від позивачки не надходило.

05 та 06 грудня ІНФОРМАЦІЯ_3 року нею та працівниками салону краси « ІНФОРМАЦІЯ_1 » було складено відповідні акти про відсутність на роботі ОСОБА_1

7, 8 грудня ОСОБА_1 також до салону краси « ІНФОРМАЦІЯ_1 » не приходила.

9 грудня ОСОБА_1 надати письмове пояснення із приводу відсутності її на роботі 05 та 06 грудня 2019 року відмовилась, що підтверджується актом від 09.12.2019. Будь-яких документів, довідок чи лікарняного листа на підтвердження поважності причин відсутності на роботі у вищезазначені дні позивачкою надано не було.

Враховуючи, що ОСОБА_1 не надано жодних пояснень щодо поважності причин відсутності її на роботі 05 та 06 грудня 2019 року, нею було прийнято рішення про звільнення останньої із роботи за прогул без поважних причин відповідно до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України.

Наказ про звільнення за №16 від 09.12.2019 було доведено до відома ОСОБА_1 та запропоновано ознайомитись та підписати його. Позивачка відмовилась підписати вказаний наказ, що підтверджується відповідним актом №4 від 09.12.2019.

Твердження позивачки про те, що вона нібито 20.12.2019 дізналась про її звільнення не відповідають дійсності. Трудову книжку із записом про звільнення та наказ про звільнення ОСОБА_1 отримала 09.12.2019. Вказане підтверджується довідкою начальника Тростянецького ВП ГУ НП в Сумській області від 14.12.2019, відповідно до наданих пояснень ОСОБА_1 , що містяться у матеріалах єдиного обліку Тростянецького ВП ГУ НП в Сумській області від 09.12.2019 за №4222.

Оскільки звільнення позивачки відбулось без порушень норм трудового законодавства, наказ про звільнення оформлений належним чином, відповідає вимогам трудового законодавства, а тому відсутні підстави для визнання його незаконним та поновлення позивачки на роботі.

Заявлену вимогу про стягнення моральної шкоди у розмірі 70000,00 грн. відповідачка вважає такою, що не підлягає задоволенню, оскільки розмір моральної шкоди заявлений до стягнення не доведений жодними доказами. До того ж, при звільненні позивачки із роботи не було допущено порушень законодавства.

Крім того, відповідачка вважає, що позивачкою пропущено місячний строк для звернення до суду, оскільки фактично остання отримала наказ про її звільнення та трудову книжку 09.12.2019, а тому останнім днем місячного строку для звернення до суду був 09.01.2020, а із позовної заяви убачається, що вона подана до суду 17.01.2020.

Підтвердженням факту отримання позивачкою наказу про звільнення та трудової книжки саме 09.12.2019 можуть бути також пояснення ОСОБА_1 , які остання надавала у ході розслідування кримінального провадження внесеного до ЄРДР 28.12.2019 за №0000126.

Вказані пояснення підтверджують факт отримання ОСОБА_1 наказу про звільнення та трудової книжки 09.12.2019, а отже і факт пропуску позивачкою строку на звернення до суду (а.с.54-59).

Підтвердженням того, що вказані пояснення наявні в матеріалах кримінального провадження № 0000126 Охтирської місцевої прокуратури є повідомлення Охтирської місцевої прокуратури від 28.12.2019 року № 32/3-7093 вих. 15 про відкриття кримінального провадження № 0000126.

У судовому засіданні позивачка заявлений позов підтримала повністю, наполягала на його задоволенні та пояснила, що вона була прийнята на роботу до відповідача на умовах повного робочого дня, працювала щодня, іноді без вихідних, залишалась працювати до ночі. За свою роботу вона отримувала 40% від наданих послуг, а інша частина по чеку йшла відповідачці. Від початку ОСОБА_6 не надавала позивачці трудового договору для підписання. В подальшому на роботі стосунки між нею та іншими дівчатами погіршились, на думку позивача, через заздрощі, так як позивач постійно вдосконалювала свої навички, проходила навчання. У грудні 2019 року вона не допускала прогулів, так 03 грудня вона була на навчанні, 4, 5 і 6 числа працювала, 7 і 8 числа також виходила на роботу, а коли вийшла на роботу 9 грудня їй дали підписати трудовий договір на 0,5 ставки, вона відмовилась його підписувати і забрала із собою. Із 09.12.2019 по 20.12.2020 вона на роботу не виходила, так як відповідач 09.12.19 повідомила, що бачити її на роботі не бажає, а по трудову книжку щоб прийшла пізніше. Потім, в інший день, коли саме позивач чітко не зазначила, вона прийшла на роботу, забрала трудову книжку, трудовий договір і дізналась про причини її звільнення. Разом із тим позивач повідомила, що вона давала свою згоду відповідачці на оформлення її на роботу на півставки. Через деякий час вона мала розмову із відповідачем та зустріч, на які вони ніби то домовились про мирне врегулювання конфлікту, однак через деякий час відповідач зателефонувала і повідомила, що змінювати причину звільнення не буде.

Представник позивачки у судовому засіданні позов підтримав за підстав, викладених у ньому.

Представник відповідачки у судовому засіданні позов не визнав із підстав, указаних у відзиві на позов.

Суд, заслухавши позицію позивачки, представників сторін, пояснення свідків, дослідивши письмові докази у їх сукупності, вважає, що позов не підлягає задоволенню із огляду на наступне.

Судом установлено, що наказом №6 від 28.11.2018 ОСОБА_1 , на підставі заяви останньої, була прийнята із 29.11.2018 на роботу до фізичної особи підприємця ОСОБА_4 на посаду перукаря-модельєра із окладом 1861,50 грн., що є 0,5 ставки від мінімальної заробітної плати (а.с.20,23,60).

Наказом за №16 від 09.12.2019 ОСОБА_1 була звільнена із посади перукаря-модельєра у зв`язку із прогулом без поважних причин, за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України (а.с.67).

29.11.2018 між ФОП ОСОБА_4 та ОСОБА_1 був укладений трудовий договір, за яким сторони дійшли згоди щодо їхніх трудових відносин, так як вказаний трудовий договір підписаний сторонами, отже у ньому викладено волевиявлення сторін (а.с.61).

Вказаним договором передбачено, що він укладений безстроково. На невизначений строк, з оплатою праці у розмірі 1864 грн. на місяць, згідно графіку виходу на роботу.

Суд відхиляє доводи позивача щодо укладення із нею трудового договору на інших умовах, який наданий позивачем із позовом (а.с.21,22), так як такий договір не підписаний позивачем і не був представлений суду в оригіналі.

Стаття 21 КЗпП України передбачає, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 29 КЗпП України встановлено, що до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов`язаний:

1) роз`яснити працівникові його права і обов`язки та проінформувати під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров`я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору;

2) ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором;

3) визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами;

4) проінструктувати працівника з техніки безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони.

Разом із тим, як встановлено доказами, позивач не була під розписку проінформована про умови праці, зокрема про графік її виходу на роботу, отже суд вважає, що відповідачем не доведено належними і допустимими доказами графік роботи позивача, її робочий час та час відпочинку. Наявність складеного відповідачем графіку роботи не можна вважати доведеним до відома працівника, якщо відсутні дані про ознайомлення працівника із вказаним графіком. Більш того, допитана судом свідок ОСОБА_7 повідомляла про факти виходу на роботу нею та іншими перукарями не по графіку.

Судом установлено, що підставою для звільнення ОСОБА_1 стали акти за №1 від 05.12.2019, за №2 від 06.12.2019 «Про відсутність на робочому місці». Так, згідно акта за №1 від 05.12.2019 ОСОБА_1 була відсутня на роботі із 12.00 год. до 17.00 год. та згідно акта за №2 від 06.12.2019 була відсутня на роботі із 08.00 год. до 14.00 год., без попередження відсутності та без поважних причин, будь-яких виправданих документів не надала, письмово не попередила про відсутність заяви про звільнення не надала (а.с.62-63).

Згідно акта «Про відмову працівника надати письмове пояснення щодо його відсутності на роботі» від 09.12.2019, акта за №3 від 09.12.2019, акта за №4 від 09.12.2019, перукар-модельєр ОСОБА_1 була запрошена до салону краси « ІНФОРМАЦІЯ_1 » для надання письмових пояснень із приводу відсутності її на роботі 05.12.2019 із 12.00 до 17.00 год. та 06.12.2019 із 08.00 до 14.00 год., запропоновано останній ознайомитися та підписати акти про її відсутність на роботі 05.12.2019 та 06.12.2019, а також ознайомитися та підписати наказ №16 від 09.12.2019 «Про звільнення з роботи». На указані пропозиції ОСОБА_1 надавати пояснення про причини відсутності на роботі 05.12.2019 та 06.12.2019 відмовилася, ознайомлюватися із актами №№1,2 та підписувати їх відмовилася, а також відмовилася від ознайомлення та підписання наказу про її звільнення за №16 від 09.12.2019 (а.с.64-66).

Усі указані акти були підписані ФОП ОСОБА_4 та перукарями-модельєрами ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .

Суд не ставить під сумнів достовірність складених актів та правдивість фактів, викладених у них.

Так, допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_7 показала, що вона працює у салоні краси « ІНФОРМАЦІЯ_1 » перукарем-модельєром. Кожен місяць у салоні складаються графіки роботи. На грудень 2019 року графік складався у останній день листопада. 5 та 6 грудня 2019 року свідок була на роботі, працювала, а позивач у ці дні на роботу не з`являлась. На роботі також була і роботодавець ОСОБА_4 . У перукаря ОСОБА_8 у ці дні були вихідні, але ввечері її покликала ОСОБА_4 для підпису актів про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці. 9 грудня 2019 року свідок також була присутня у салоні, оскільки працювала вранці за ОСОБА_8 , хоча за графіком повинна була бути вихідною. Відбувалося усе вранці, коли у салон прийшла ОСОБА_1 і ОСОБА_4 пропонувала надати пояснення із приводу її відсутності на роботі 5 і 6 грудня 2019, але остання ніяких пояснень не надала. Про вказане були складені акти. ОСОБА_4 підготувала документи для звільнення ОСОБА_9 та залишила їх у салоні, і свідок повинна була передати вказані документи позивачу. Коли увечері до салону знову прийшла ОСОБА_10 свідок вказала останній, що їй треба розписатись у наказах про прийняття і звільнення з роботи і забрати трудову книжку. Однак позивач узяла усі документи і покинула салон.

Суд допитав свідка ОСОБА_5 , чоловіка позивачки, який показав, що у грудні 2019 р. його дружина після роботи повернулась в один із днів у поганому настрої, була засмучена, повідомляла про тиск на роботі і казала, що буле звільнятися. Дружина повідомила, що їй дали трудовий договір, складений «заднім» числом, і свідок сказав нічого не підписувати. Далі було звернення ОСОБА_6 до поліції про те, що позивач начебто украла документи. Свідок особисто розмовляв із ОСОБА_6 з приводу конфліктної ситуації, яка повідомляла, що вони посварились із його дружиною В подальшому у його дружини та ОСОБА_6 була зустріч у кафе, під час якої сторони конфлікту начеб то примирились, дружина позивача повернула той трудовий договір, а роботодавець обіцяла подзвонити, але потім ОСОБА_6 по телефону повідомила, що примирення не буде і звільнила позивачку.

Судом досліджені графіками виходу на роботу працівників салону « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (а.с.73-80).

Із указаних графіків вбачається, що графіки складалися помісячно і вони співпадають із табелями обліку використання робочого часу.

Відповідно до графіку виходу на роботу на грудень місяць 2019 року для ОСОБА_1 були встановлені наступні робочі дні: 2, 3, 5, 6, 9, 11, 12, 15, 19, 20, 23, 24, 27, 30, 31. Відпрацювавши 2,3 грудня, 4 грудня позивач мала вихідний день. 05 грудня із 12-00 до 17-00 та 06 грудня із 08-00 до 14-00 позивачка без попередження та повідомлення будь-яких причин на роботу не вийшла (а.с.73-74).

Разом із тим, відповідачем не доведено, що вказані графіки виходу на роботу були доведені до відома позивача, так як підписів ОСОБА_11 на вказаних графіках не має, будь-які інші письмові документи про доведення до відома чи ознайомленні позивача із цими графіками суду не представлено. Отже суд приходить до висновку про недоведеність обставин того, що 5 і 6 грудня 2019 року позивачеві відповідно до графіку виходу на роботу були встановлені робочі дні та вона була достеменно про це була обізнана.

За вказаних обставин суд вважає, що звільнення позивача відбулось із порушенням вимог трудового законодавства.

В даному разі суд критично ставиться до висновку Управлінням Держпраці у Сумській області інспекційного відвідування, на підставі звернення ОСОБА_1 щодо можливого порушення законодавства про працю ФОП ОСОБА_4 , яким було встановлено, що ФОП ОСОБА_4 , як роботодавцем, забезпечено дотримання законодавства про працю під час звільнення найманого працівника за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України (а.с.68).

Однак, суд вважає недоведеною позивачем обставину про те, що їй не було відомо про її звільнення до 20 грудня 2019 р.

Так, як уже зазначено судом вище свідок ОСОБА_7 підтвердила факт перебування позивача 09.12.2019 р., тобто у день звільнення, у салоні « ІНФОРМАЦІЯ_1 » і отримання нею трудової книжки на руки.

Крім того, відповідно до пояснень ОСОБА_1 , наданих останньою під час розгляду матеріалів Тростянецького ВП від 09.12.2019 за №4222 по факту звернення ОСОБА_4 про те, що колишня співробітниця забрала документи, у довідці ДОП Тростянецького ВП ОСОБА_12 С. вказано, що ОСОБА_9 09.12.2019 ІНФОРМАЦІЯ_2 приходила до салону « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та забрала оригінали документів (а.с.70).

У зверненні позивача від 20.12.2019 р. до народного депутата України ОСОБА_13 також викладені факти про те, що позивач працювала в перукарні у ФОП ОСОБА_4 із 28.11.2018 по 09.12.2019 р. та одного дня, коли прийшла на роботу дізналась про звільнення її з роботи за прогули (а.с.12,13).

Обставина отримання позивачем трудової книжки на руки із записом про її звільнення 09 чи 10 грудня 2019 р. також не заперечувала у судовому засіданні 03.06.2020 позивач ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.2 ст.47 КЗпП України у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Актом від 09 грудня 2019 р., складеним ФОП ОСОБА_4 , перукарями модельєрами ОСОБА_7 та ОСОБА_8 підтверджено відмову позивача під ознайомлення із наказом про звільнення ОСОБА_1 №16 від 09.12.2019 та його підписання (а.с.66, 67).

Судом встановлено, що перукар-модельєр ОСОБА_8 фактично не була присутня під час складання актів від 5,6,9 грудня 2019 р., а приходила на роботу для їх підписання у інший час, разом із тим вказана обставина не може, на думку суду, свідчити про недійсність вказаних актів, так як обставини, зазначені в актах підтвердила свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні.

Отже, суд відхиляє доводи позивача про те, що про наявність наказу про її звільнення із роботи вона дізналася лише 20.12.2019, як такі, що не підтверджені доказами і спростовані доказами, наданими стороною відповідача.

Отже, судом установлено, що про своє звільнення ОСОБА_1 дізналася 09.12.2019, ознайомитися із наказом про звільнення та підписати його відмовилася, того ж дня отримала трудову книжку на руки.

Розмір заробітної плати та отримані протягом двох місяців, котрі передували даті звільнення, кошти позивачкою не оспорюються.

Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Статтею 234 КЗпП України передбачено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст.233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Даною статтею не визначається перелік поважних причин, які можуть бути підставою для поновлення строку, що свідчить про те, що їх поважність оцінюється судом у кожному конкретному випадку окремо залежно від фактичних обставин.

Під поважними причинами пропуску строку, встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України, варто розуміти такі причини, що об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду і підтверджуються належними доказами.

Оцінивши доводи, зазначені ОСОБА_1 , встановивши, що про своє звільнення позивачка дізналася 09.12.2019, а звернулася за захистом своїх прав із позовом до суду лише 18.01.2020 (відповідно до штемпеля на конверті про відправку до суду матеріалів позову а.с.31), тому суд погоджується із позицією відповідачки про пропуск позивачкою визначеного статтею 233 КЗпП України строку звернення до суду та вважає, що відсутні підстави для його поновлення.

З огляду на вказані обставини, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити у зв`язку із пропуском нею строку звернення до суду із цим позовом.

Вимоги позивача про стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди є похідними від основного предмета спору, тому, відповідно, задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст.ст.137 ЦПК України понесені позивачкою витрати на професійну правничу допомогу у сумі 11586,60 грн. не підлягають відшкодуванню.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути із позивачки у дохід держави судовий збір у сумі 1681,60 грн. за заявлені позовні вимоги про стягнення середнього заробітку та моральної шкоди.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.10-13,137,141,259,264,265,354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до фізичної особи підприємця ОСОБА_4 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди та судових витрат - відмовити.

Стягнути зі ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1681 грн. 60 коп. (одна тисяча шістсот вісімдесят одна грн. 60 коп.) на користь держави.

Рішення може бути оскаржене до Сумського апеляційного суду через Тростянецький районний суд Сумської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення складений 09.06.2020.

Суддя О.С.Линник