П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2020 року

м. Рівне

Справа № 567/965/19

Провадження № 22-ц/4815/278/20

Головуючий в Острозькому районному суді

Рівненської області: суддя Назарук В.А.

Час, дата і місце ухвалення рішення суду першої інстанції:

14 год. 36 хв. 28.11.2019 в м. Острог

Рівненської області

Повний текст рішення складено: 05.12.2020

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Бондаренко Н.В., Гордійчук С.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на рішення Острозького районного суду Рівненської області від 28 листопада 2019 року в цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

У серпні 2019 року в суд звернулося Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" (далі АТ КБ "Приватбанк" або банк) з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Мотивуючи свої вимоги, покликалось на укладений між сторонами 20 грудня 2010 року кредитний договір б/н, відповідно до якого відповідач отримав кредит в сумі 4 050 гривень у виді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Проте у зв`язку із тим, що останній порушував взяті на себе зобов`язання за кредитним договором утворилась заборгованість, яка складається з: 7 080,79 гривень тіло кредиту; 5 398 гривень заборгованість за простроченим тілом кредиту; 7 297,60 гривень пеня за прострочене зобов`язання; 950 пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 гривень; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 гривень фіксована частина; 1 036,32 гривень процента складова.

З наведених спонукань просило стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 22 262,71 гривень заборгованості за кредитним договором та 1 921 гривні судового збору.

Ухвалою Острозького районного суду Рівненської області від 14 серпня 2019 року позовну заяву залишено без руху та надано банку строк для усунення недоліків.

Ухвалою Острозького районного суду Рівненської області від 23 серпня 2019 року прийнято позов до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження та призначено судове засідання.

Рішення Острозького районного суду Рівненської області від 28 листопада 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ "Приватбанк" 5 586,32 гривень заборгованості за кредитним договором, з яких: 4 050 гривень заборгованість за тілом кредиту, 1 536,32 гривень заборгованість за штрафами. Крім того, стягнуто 1 921 гривень судового збору.

В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

На рішення суду АТ КБ "Приватбанк" подано апеляційну скаргу, де покликалось на його незаконність і необґрунтованість, які полягали в недоведеності встановлених судом обставин, невідповідності висновків обставинам справи, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначалося, що 20 грудня 2010 року, підписавши анкету-заяву, відповідач приєднався до Умов та правил надання банківських послуг. Відповідальність клієнта настала в моменти використання кредитного ліміту, тобто коли останній самостійно підтвердив проведення операції, увівши персональний ідентифікаційний номер або чек. Відтак було здійснено перехід засобів у володіння позичальникові.

Тобто ключовим є не сума кредитного ліміту, а сума фактично використаних кредитних коштів, належним та допустимим доказом користування яких є виписка по рахунку. В цій виписці зазначені всі операції із зняття грошових коштів та погашення заборгованості, а також розмір нарахованих відсотків та штрафних санкцій за порушення зобов`язання.

Крім того, з виписки по рахунку видно, що відповідач скористався сервісом "Оплата частинами", який не є окремим кредитним договором, а лише додатковою послугою для власників кредитних карт, підписання якого не вимагається.

Отже, станом на 17 червня 2019 року виникла заборгованість за тілом кредиту, яка складається з 7 080,79 гривень самого тіла кредиту та 5 398 гривень заборгованості за простроченим тілом кредиту.

На переконання банку, дії з користування кредитними коштами та часткове погашення заборгованості доводить погодження з умовами кредитування. Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а той його не повернув, суд першої інстанції, на думку заявника, не мав жодних підстав відмовляти у стягненні фактично отриманих відповідачем грошових сум у повному обсязі. При тому, що контррозрахунку чи доказів належного виконання зобов`язань зі сплати кредиту позичальником не надано.

З викладених міркувань просило скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягнення заборгованості за тілом кредиту та простроченого тіла кредиту, задовольнивши позовні вимоги банку в цій частині в повному обсязі, а в іншій частині рішення залишити без змін.

Відзиву на апеляційну скаргу відповідачем не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи особи, що подала апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Отже, з огляду на те, що позивачем фактично оскаржуються рішення суду в частині незадоволених вимог щодо стягнення 3 030,79 гривень заборгованості за тілом кредиту та 5 398 гривень заборгованості за простроченим тілом кредиту, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства (ст. 13 ЦПК України), апеляційний суд не перевіряє законність рішення в частині, яка не оскаржується, а саме в частині стягнення судом першої інстанції 4 050 гривень заборгованості за тілом кредиту, 1 536,32 гривень штрафів та відмови у стягненні 8 247,60 гривень пені.

Матеріалами справи встановлено, що 20 грудня 2010 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ "Приватбанк", в якій надав згоду, що вказана заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг. Відповідач зобов`язався виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватись з їх змінами на сайті банку www.privatbank.ua.

Надана АТ КБ "Приватбанк" довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти оформленої на відповідача підтверджує, що максимальний кредитний ліміт, який встановлювався банком, становить 4 050 гривень (а.с. 43).

Разом з тим, звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу для його задоволення, посилався на те, що в порушення умов договору №б/н від 20 грудня 2010 року та положень ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач своїх зобов`язань не виконав, а тому станом на 17 червня 2019 року мав заборгованість у загальному розмірі 22 262,71 гривень, з яких: 7 080,79 гривень тіло кредиту; 5 398 гривень заборгованість за простроченим тілом кредиту; 7 297,60 гривень пеня за прострочене зобов`язання; 950 гривень пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 гривень; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 гривень фіксована частина; 1 223,45 гривень процента складова.

При цьому на підтвердження погодження умов договору АТ КБ "Приватбанк" додано до позовної заяви копію цієї анкети-заяви відповідача, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна", витяг з Умов та Правил надання банківських, а також розрахунок заборгованості.

Між тим, матеріали справи не містять доказів, що саме надані позивачем Витяг з Умов та Витяг з Тарифів розумів відповідач та ознайомився й погодився з ними, підписуючи анкету-заяву позичальника, а також те, що вказані документи на момент отримання ним кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, надання овердрафту із нарахуванням за нього відсотків та сплати неустойки саме в зазначених в них розмірах і порядках нарахування.

Водночас й у анкеті-заяві відсутні відомості про умови кредитування, які проценти встановлено за користування кредитом та овердрафтом, строк договору, які штрафні санкції передбачені за несвоєчасне погашення кредиту, розмір комісії.

Оскільки витяги з Тарифів обслуговування кредитних карт і Умов та правил надання банківських послуг не містять підпису ОСОБА_1 , тому їх не можна вважати частиною укладеного 20 грудня 2010 року кредитного договору. Отже, ураховуючи наведене та беручи до уваги висновки Великої Палати Верховного Суду, які дані в постанові від 03 липня 2019 року в справі 342/180/17, відсутніми є обставини, які підтверджували б факт того, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору та відповідальність за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Так, ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Крім того, згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Проте Умови і правила надання банківських послуг з огляду на їх мінливий характер не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана позичальником.

Враховуючи, що умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) приєднується до тих умов, з якими він безпосередньо ознайомлений.

Роздруківка ж із сайту банку не може виступати належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони, яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Відтак відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем банк дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) визначено, що держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних відносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.

Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину чи заперечень щодо його умов не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Хоча й у разі укладення кредитного договору проценти за користування отриманими коштами та неустойка поділяються також на встановлені законом, проте вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених законодавством, зокрема, ст.625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив.

З системного аналізу положень Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку та ч.1 ст.1054 ЦК України видно, що за своєю суттю прострочене тіло кредиту, на яке вказує позивач у своїй позовній заяві, фактично, зокрема є й завуальованими відсотками за користування кредитними коштами, адже до нього входить і плата за користування кредитом, а не, власне, лише надані позичальнику в користування кошти.

Безпідставно нараховуючи проценти на заборгованість по тілу кредиту і погашаючи їх за рахунок овердрафту, банк незаконно збільшував суму заборгованості та нараховував проценти на проценти та у подвійному розмірі.

Між тим, беручи до уваги, що випискою по рахунку підтверджено факт отримання та використання кредитних коштів, то з огляду на те, що такі кошти добровільно не повернуті АТ КБ "Приватбанк" заборгованість за фактично отриманою сумою кредитних коштів підлягає стягненню з боржника.

Колегія суддів вважає, що банком доведено використання позичальником кредитних коштів та невиконання обов`язку щодо їх повернення кредитору, оскільки з розрахунку заборгованості вбачається, що ОСОБА_1 активно користувався кредитними коштами.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Поготів, факт того, що останній користувався сервісом "Оплата частинами" ним же й підтверджено в судовому засіданні.

Суд попередньої інстанції залишив ці обставини поза увагою та взявши лише надану банком довідку про встановлення кредитного ліміту в розмірі 4 050 гривень, дійшов хибного висновку про стягнення заборгованості за тілом кредиту в сумі, що відповідає цьому ліміту.

Натомість у виписці по рахунку відкритому банком на ім`я відповідача підтверджується внесення ним 24 липня 2017 року депозиту та підключення до сервісу "Оплата частинами", а згодом, починаючи з 01 жовтня 2017 року, позичальнику надавались послуги й по сервісу "Миттєва розстрочка".

Отже, оскільки заборгованість за тілом кредиту складає 7 080,79 гривень, апеляційний суд вважає, що висновок суду першої інстанції про те, що стягненню підлягає заборгованість за тілом кредиту в сумі 4 050 гривень в межах кредитного ліміту є помилковим, а тому рішення суду в цій частині належить скасувати.

Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України", § 23).

Спонуканнями для скасування оскаржуваного рішення в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту із 4 050 гривень до 7 080,79 відповідно до пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є невідповідність висновків суду обставинам справи, що потягло неправильне застосування норм матеріального права.

Справедливість, добросовісність та розумність згідно із пунктом 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Через те, що позовні вимоги АТ КБ "ПриватБанк" задоволені частково, а саме на 31,81 % (7 080,79 Х 100 : 22 262,71), беручи до уваги оплату ним при подачі позову 1 921 гривень, а при оскарженні рішення суду в апеляційній інстанції 2 881,50 гривень судового збору, то на його користь з відповідача підлягає стягненню 1 527,68 гривень збору ((1 921 + 2 881,50) х 31,81%).

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" задовольнити частково.

Рішення Острозького районного суду Рівненської області від 28 листопада 2019 року в частині стягнення суми заборгованості за тілом кредиту та судового збору скасувати.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" 7 080 (сім тисяч вісімдесят) гривень 79 копійок заборгованості за тілом кредиту.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" 1 527 (одна тисяча п`ятсот двадцять сім) гривень 68 копійок судового збору.

В решті рішення суду першої інстанції (про стягнення заборгованості за штрафами в сумі 1 536,32 гривень та про часткову відмову в позові)залишити без змін.

Позивач: Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" (юридична адреса: м. Київ, вул. Грушевського,1Д; ).

Відповідач: ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: Н.В. Бондаренко

С.О. Гордійчук