Житомирський апеляційний суд
Категорія 47 Доповідач Миніч Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Миніч Т.І.

суддів: Павицької Т.М.,

Трояновської Г.С.

секретаря судового засідання Кучерявого О.В.,

з участю сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційні скарги ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3

на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 28 квітня 2017 року - в частині позову ОСОБА_2 , яке ухвалене під головуванням судді Перекупки І.Г. у м. Житомирі

у цивільній справі №295/16681/15 за позовом ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до Житомирської міської ради, ОСОБА_3 , Управління Держгеокадастру у Житомирському районі Житомирської області, Департаменту реєстрації Житомирської міської ради, третя особа - ОСОБА_4 , про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, скасування реєстрації права власності та реєстрації земельної ділянки

в с т а н о в и в:

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, у якому з урахуванням уточнень просила:

- визнати незаконним та скасувати пункт 17.1 додатку 1-А рішення 27 сесії 5 скликання Житомирської міської ради від 06 листопада 2008 року №777 «Про приватизацію, передачу в оренду, надання дозволу на складання проектів із землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам м.Житомира» в частині затвердження технічної документації та передачі безоплатно у власність та оренду ОСОБА_3 земельних ділянок площею 0,0759 га. і 0,0070 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку з господарськими спорудами на АДРЕСА_1 ;

- визнати недійсним державний акт від 28 листопада 2008 року серії ЯБ №032870 на право власності на земельну ділянку, площею 0,0759 га., кадастровий номер :07:039:0032, для будівництва та обслуговування житлового будинку з господарськими спорудами, яка знаходиться на АДРЕСА_1 , що зареєстрований за №55;

- скасувати запис про державну реєстрацію права власності на вищевказану земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно;

- скасувати запис про реєстрацію цієї земельної ділянки у Державному земельному кадастрі.

На обґрунтування своїх вимог зазначала, що приватизація земельної ділянки та ухвалення відповідного рішення про передачу у власність та оренду земельних ділянок було здійснено з порушенням вимог статей 118, 151 ЗК України, які регламентують порядок безоплатної приватизації земельної ділянки.

Зокрема, спірну земельну ділянку було приватизовано без рішення місцевої ради про затвердження матеріалів вибору земельної ділянки та надання дозволу на розроблення документації із землеустрою. Закон передбачає приватизацію земельної ділянки в порядку відведення на підставі проекту землеустрою, а не технічної документації про встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі, з виділенням частини ділянки з присадибної ділянки за вищевказаною адресою, на якій розташовано житловий будинок, що перебуває у спільній частковій власності сторін без поділу будинку в натурі. У зв`язку з наведеним, просила позов задовольнити.

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 28 квітня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано пункт 17.1 додатку 1-А рішення 27 ceciї 5 скликання Житомирської міської ради від 06 листопада 2008 року № 777 «Про приватизацію, передачу в оренду, надання дозволу на складання проектів iз землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам м.Житомира» в частині затвердження технічної документації та передачі безоплатно у власність та оренду ОСОБА_3 земельних ділянок площею 0,0759 га. i 0,0070 га. для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель i споруд, які знаходяться на АДРЕСА_1 .

Визнано недійсним державний акт від 28 листопада 2008 року cepiї ЯБ №032870, на право власності на земельну ділянку площею 0,0759 га., для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель i споруд, кадастровий номер 07 039 0032, яка знаходиться на АДРЕСА_1 , зареєстрований за №55.

У решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із судовим рішенням, представник позивача ОСОБА_1 , а також відповідач ОСОБА_3 подали апеляційні скарги.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення у частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким скасувати записи про державну реєстрацію права власності на вищевказану земельну ділянку. Зазначає, що для відновлення стану земельної ділянки, площею 0,1907 га, яка закріплена за будинком АДРЕСА_1 , необхідно скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0759 га по АДРЕСА_1 та скасувати державну реєстрацію земельної ділянки. Існуючий запис у ДЗК свідчить про наявність на публічній карті України сформованої земельної ділянки, площею 0,0759 га, яка у відповідності до ст. 79-1 Земельного кодексу України має визначену площу і межі. Також вказує, що наявність зареєстрованого права власності відповідача ОСОБА_3 на земельну ділянку та наявність державної реєстрації земельної ділянки позбавляє позивача ОСОБА_2 права на здійснення нового розмежування земельної ділянки та оформлення свого права власності та/або оренди земельної ділянки по АДРЕСА_1 у відповідності до вимог чинного земельного законодавства.

У апеляційній скарзі ОСОБА_3 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду в частині задоволення позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення - про відмову у задоволенні позову. Апелянт вважає, що суд не взяв до уваги те, що земельна ділянка, якою користується позивач, не межує з його земельною ділянкою, ОСОБА_2 є співвласником будинку під літ.«А». Оспорюваний державний акт на право власності на землю видано на земельну ділянку, де розташований його власний будинок під літ. «В», що почав будуватися ще у 1995 році і має адресу: АДРЕСА_1 . Його земельна ділянка межує із земельною ділянкою, якою користується ОСОБА_4 . Відтак, на думку апелянта, будь-які права ОСОБА_2 не були порушені при оформленні права власності на земельну ділянку.

Також ОСОБА_3 наголошує на тому, що позивачу було відомо про наявність оспорюваного рішення Житомирської міської ради ще в середині 2011 року, а з позовом вона звернулася лише у листопаді 2015 року. Таким чином, ОСОБА_2 пропущено строк позовної давності, а судом в порушення вимог ст.257 ЦК України вказану обставину не взято до уваги.

Ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 05 вересня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Проте, Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 листопада 2019 року ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 05 вересня 2017 року в частині позову ОСОБА_2 до Житомирської міської ради, ОСОБА_3 , за участю третіх осіб на боці відповідача, які не заявляють самостійних вимог - ОСОБА_4 , Управління Держгеокадастру у Житомирському районі Житомирської області про визнання незаконним та скасування пункту рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку скасовано, а справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3 не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 є співвласниками будинку АДРЕСА_1 під літ «А»: ОСОБА_4 належить 33/100 ідеальних частки, ОСОБА_2 - 40/100 частки, ОСОБА_3 - 27/100 частки.

01 жовтня 2008 року між двома співвласниками житлового будинку ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено угоду про порядок використання і розпорядження земельною ділянкою на АДРЕСА_1 , відповідно до якої загальна площа земельної ділянки становить 0,1907 га., площа земельної ділянки, яка відповідає ідеальній частці ОСОБА_3 , становить 0,0629 га., а користується він земельною ділянкою, площею 0,0829 га.

Рішенням 27 ceciї 5 скликання Житомирської міської ради від 06 листопада 2008 року №777 «Про приватизацію, передачу в оренду, надання дозволу на складання проектів iз землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам м. Житомира» затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок та технічної документації із землеустрою для укладання договорів земельного сервітуту та передано у спільну власність ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,1907 га. на АДРЕСА_1 .

Цим же рішенням ОСОБА_3 передано у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд земельну ділянку площею 0,0759 га. на АДРЕСА_1 та надано у довгострокову оренду терміном на 5 років земельну ділянку площею 0,0070 га. за цією ж адресою.

На підставі вищезазначеного рішення ОСОБА_3 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку від 28 листопада 2008 року.

29 грудня 2008 року між Житомирською міською радою, як орендодавцем, та ОСОБА_3 , як орендарем, було укладено договір оренди землі, за яким останньому було передано в оренду на 5 років земельну ділянку, площею 0,0070 га. для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться на АДРЕСА_1 (кадастровий номер :07:039:0033).

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 22 березня 2012 року, яке набрало законної сили, у справі № 2-976/2012 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Житомирської міської ради, Управління Держкомзему у м. Житомирі, треті особи: ОСОБА_4 та КП «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради, визнано недійсною угоду про порядок використання та розпорядження земельною ділянкою на АДРЕСА_1 , укладену 01 жовтня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Зазначене судове рішення мотивоване тим, що укладена між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 угода не відповідає вимогам статей 88, 120 ЗК України, оскільки складена без участі третього співвласника житлового будинку ОСОБА_4 та без урахування її інтересів.

Цим рішенням також установлено, що відведення в користування та у власність ОСОБА_3 земельних ділянок на АДРЕСА_1 здійснено шляхом виділу частини з присадибної ділянки площею 0,1907 га. Інші співвласники житлового будинку на АДРЕСА_1 , окрім ОСОБА_3 , не отримували земельних ділянок за вказаною адресою у власність або у користування, відповідне їх право не посвідчено правовстановлюючими документами на землю.

Відповідно до висновку експерта за результатами проведення експертизи з питань землеустрою від 10 листопада 2016 року № 13206/16-41, проведеної у ході розгляду цієї справи, технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та складання документів, що посвідчують право ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,0829 га., розташовану на АДРЕСА_1 , не відповідає за складом та змістом вимогам законодавства, чинного станом на 06 листопада 2008 року.

Вирішуючи спір, суд виходив із того, що на момент прийняття оспорюваного рішення міської ради співвласниками будинку на АДРЕСА_1 були ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яким відповідно належало 33/100 частки, 40/100 частки та 27/100 частки житлового будинку літ. «А». Поділ будинку в натурі між ними не проводився, а у власність ОСОБА_3 передано земельну ділянку площею 0,0759 га. без дотримання пункту 4 статті 116, частин першої та четвертої статті 120, пункту г) частини першої статті 121 ЗК України, статей 356,358,364 ЦК України та без врахування розміру часток співвласників будинку та/або виділу часток в натурі.

Такі висновки суду першої інстанції є обгрунтованими. З цими висновками також погодився і суд касаційної інстанції.

Разом з тим, скасовуючи судове рішення апеляційного суду та передаючи на новий апеляційний розгляд справу в частині вимог ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування пункту рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, Верховний Суд виходив з наступного.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Верховний Суд зазначив, що для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналась або повинна була дізнатись про це порушення) моменти.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Європейський суд з прав людини неодноразово зауважував, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У зв`язку з цим, суд касаційної інстанції вказав, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 просила визнати незаконним і скасувати оспорюване рішення Житомирської міської ради, яке ухвалене у 2008 році, та виданий на його підставі у листопаді 2008 року державний акт. Проте в порядку цивільного судочинства ОСОБА_2 подала позов лише в листопаді 2015 року.

Відповідно до ч.5 ст.411 ЦПК висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

З`ясовуючи обставини, на які звернув увагу суд касаційної інстанції, апеляційний суд за клопотанням сторін у справі оглянув справи, розглянуті Богунським районним судом м.Житомира, за №№2-976/12 та 2-а-664/12.

Так, обгрунтовуючи доводи щодо поважності причин пропуску строку звернення до суду, представники позивачки ОСОБА_6 зазначали, що порушення права позивачки, за захистом якого вона звернулася до суду, полягає у неможливості використати своє право на приватизацію належної їй частини спільної земельної ділянки через приватизацію землі, проведену відповідачем ОСОБА_3 .

Так, із матеріалів справи №2-976/12 вбачається, що у письмовому запереченні на позов ОСОБА_4 про визнання недійсною угоди про порядок користування спірною земельною ділянкою, відповідач ОСОБА_3 зазначав, що ним отриманий державний акт на право власності на земельну ділянку. Заперечення датовані 02.11.2011 року. Відповідачем в цій справі була також і ОСОБА_2 . Тобто, є підстави вважати, що про приватизацію відповідачем спірної земельної ділянки позивачці могло бути відомо у вказаний час.

30 листопада 2011 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в якому порушувала питання про визнання недійсною угоди про порядок користування земельною ділянкою та визнання недійсним державного акта про право власності на земельну ділянку (т.1 а.с.38-39).

Разом з тим, обгрунтовуючи вимоги у вказаній справі, позивачка посилалася на те, що після початку у листопаді 2010 року процедури приватизації спільної земельної ділянки їй стало відомо про неможливість її проведення через видачу державного акта ОСОБА_3 .

Зазначені обставини випливають також із змісту заяви ОСОБА_2 на ім`я міського голови від 04.07.2011 року та витягу із протоколу №5 від 03.08.2011 року засідання комісії міськвиконкому з приводу розгляду спірних питань щодо землекористування (т.1 а.с.47,48).

Наведене свідчить, що саме з цього часу слід обраховувати початок перебігу строку позовної давності.

Саме ці обставини спонукали позивачку оспорити в судовому порядку угоду про порядок користування земельною ділянкою. Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 22 березня 2012 року, про що зазначалося вище, визнано недійсною угоду про порядок використання та розпорядження земельною ділянкою на АДРЕСА_1 , укладену 01 жовтня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . В задоволенні решти вимог відмовлено. При цьому, відмовляючи в позові про визнання недійсним Державного акта про право власності на земельну ділянку, суд першої інстанції посилався на те, що рішення міської ради, на підставі якого був виданий зазначений акт, є чинним та не визнано незаконним у встановленому законом порядку.

У зв`язку із цим, 11 червня 2012 року ОСОБА_2 подала позов в порядку адміністративного судочинства, в якому просила визнати недійсним рішення 27 сесії 5 скликання Житомирської міської ради від 06 листопада 2008 року №777 «Про приватизацію, передачу в оренду, надання дозволу на складання проектів із землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам м.Житомира» в частині затвердження технічної документації та передачі безоплатно у власність та оренду ОСОБА_3 земельних ділянок площею 0,0759 га. і 0,0070 га., визнати недійсним державний акт від 28 листопада 2008 року серії ЯБ №032870 на право власності на земельну ділянку та скасувати його державну реєстрацію.

Зазначений спір тривав у судах до вересня 2015 року.

Зокрема, ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 30 вересня 2015 року провадження у справі було закрито у зв`язку із непідвідомчістю цього спору адміністративному судові.

Після цього 30 листопада 2015 року позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом в порядку цивільного судочинства.

За наведених обставин апеляційний суд вважає, що строк звернення до суду з цим позовом пропущено позивачкою з поважних причин, оскільки це обумовлено об`єктивними перешкодами - намаганням врегулювати спір в позасудовому порядку та в порядку адміністративного судочинства.

Висновки суду першої інстанції в цій частині узгоджуються з вимогами закону та відповідають матеріалам справи і встановленим обставинам.

При цьому, обізнаність позивачки у 2011 році про отримання відповідачем оспорюваного акта про право власності на землю висновків суду не спростовує, оскільки позивачка має таке ж як і відповідач право приватизувати належну їй земельну ділянку, але позбавлена такого права через використання цього права відповідачем та протягом тривалого часу змушена відновлювати його в суді та позасудовому порядку.

За таких обставин апеляційний суд не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Разом з тим, апеляційний суд вважає, що слід закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 , так як воно відкрито помилково, оскільки на новий розгляд касаційним судом до апеляційного суду направлено лише справу в частині вимог про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку.

Керуючись ст.ст.268,362,367,368,374,375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 28 квітня 2017 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 28 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 24.02.2020 року.