ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9393/20 Справа № 213/2175/20 Суддя у 1-й інстанції - Алексєєв О. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2020 року м.Кривий Ріг

справа № 213/2175/20

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

сторони:

позивач: Акціонерне товариство «Криворізька теплоцентраль»

відповідач: ОСОБА_1

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, у порядку ч.13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 вересня 2020 року, яке ухвалено суддею Алексєєвим О.В. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області та повний текст рішення складено 02 вересня 2020 року, -

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2019 року Акціонерне товариство «Криворізька теплоцентраль» звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за комунальні послуги.

В обґрунтування позову позивачем зазначено, що АТ «Криворізька теплоцентраль» здійснює постачання теплової енергії для опалення житла населенню, яке відповідно з вимогами ЖК України, зобов`язане робити оплату за отриману теплову енергію, згідно особового рахунку і встановлених тарифів.

Позивач надає послуги з централізованого опалення відповідачу за адресою: АДРЕСА_1 , однак відповідач в повному обсязі оплату за отримані послуги не здійснювала, в результаті чого виникла заборгованість за послуги з централізованого опалення за період з 01 листопада 2014 року по 31 квітня 2020 року в сумі 24498,28 грн. Вказану суму заборгованості по оплаті за послуги з централізованого опалення, а також 3% річних в сумі 1533,85 грн. та інфляційні втрати в сумі 3913,34 грн., позивач просив стягнути на свою користь з відповідача.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 вересня 2020 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Криворізька теплоцентраль» заборгованість за надані комунальні послуги з централізованого опалення, яка виникла за адресою: АДРЕСА_1 за період з 01 листопада 2014 року по 30 квітня 2020 року у розмірі 24498 грн. 28 коп., інфляційні втрати у розмірі 3913 грн. 34 коп., 3% річних у розмірі 1533 грн. 85 коп, а всього 29945 грн. 47 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Криворізька теплоцентраль» судовий збір в сумі 2102 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, посилаючись на те, що позивачем по справі не доведено факту користування відповідачем послугами, які надає АТ «Криворізька теплоцентраль».

Зауважує на тому, що платіж за комунальні послуги в лютому 2020 року на суму 500 грн. нею не сплачувався, оскільки останній платіж за послуги теплопостачання відповідач здійснила в квітні 2017 року, отже позивачем не доведено, що платіж в лютому 2020 року здійснила відповідач.

Також відповідач посилається на те, що суд першої інстанції не врахував заявлене відповідачем клопотання про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин та прийняв до провадження позовну заяву, яка не відповідає вимогам 175 ЦПК України.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню, з ухваленням нового рішення по справі, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, між сторонами виникли правовідносини по наданню з боку АТ «Криворізька теплоцентраль» та споживанню, з боку відповідача за адресою: АДРЕСА_1 , комунальних послуг з надання теплової енергії, які врегульовано Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року, Законом України «Про теплопостачання» від 02 червня 2005 року, Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які затверджені Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року (далі - Правила).

За період з 01.11.2014 року по 31.04.2020 рік за адресою: АДРЕСА_1 обліковується заборгованість по оплаті послуг централізованого опалення в розмірі 24498,28 грн.

Звертаючись до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за послуги центрального опалення, позивач посилався на те, що на відповідача, яка зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 , покладено обов`язок сплати заборгованості за надані позивачем послуги опалення, 3% річних та інфляційних втрат.

Задовольняючи позовні вимоги АТ «Криворізька теплоцентраль», суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за послуги централізованого опалення за період 01.11.2014 року по 31.04.2020 рік, 3 % річних та інфляційних втрат.

Колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за послуги центрального опалення за період з 01.11.2014 року по 31.04.2020 рік, та відповідно із розміром стягнутих судом 3% річних та інфляційних втрат, з огляду на наступне.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву споживача кореспондує визначений п. 5 ч.3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» його обов`язок оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Обов`язок споживача оплатити надані послуги встановлено й ст. 19 Закону України «Про теплопостачання».

Частиною 1 ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що плата за послуги нараховується щомісячно.

Пунктом 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міістрів України № 630 від 21 липня 2005 року передбачено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено іншого строку.

Відповідно до частини першої статті 714 ЦК України, за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. Тлумачення як положень частини першої статті 714, так і інших норм глави 54 ЦК України дозволяє стверджувати, що по своїй суті договір, на підставі якого відбувається постачання теплової енергії споживачу, є видом договору купівлі-продажу.

Такий же висновок можливо зробити й при тлумаченні норм, закріплених в Законі України «Про теплопостачання» (в редакції, чинній на час виникнення боргу). У тексті Закону України «Про теплопостачання» (в редакції, чинній на час виникнення боргу) неодноразово вживається словосполучення «договір купівлі-продажу» (зокрема: стаття 1, частина четверта статті 19, частина перша статті 25, пункти б, 7, 8 частини першої статті 31).

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України, цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Судом встановлено, що АТ «Криворізька теплоцентраль» є постачальником послуг централізованого опалення у період виникнення заборгованості за адресою: за адресою: АДРЕСА_1 , а відповідач є споживачем послуг з централізованого опалення, які надаються АТ «Криворізька теплоцентраль».

Отже, між позивачем та відповідачем виникли правовідносини по наданню, з одного боку, та споживанню, з іншого боку, комунальних послуг по централізованому опаленню, які врегульовано Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року, Законом України «Про теплопостачання» від 02.06.2005 року № 2633-IV та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», до житлово-комунальних послуг належать: комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Пунктом 5 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що індивідуальний споживач зобов`язаний: оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Відповідно до частини шостої статті 19 Закону України «Про теплопостачання», споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Пунктом 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення передбачено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено іншого строку.

Відповідно до статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України передбачено що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Акціонерним товариством «Криворізька теплоцентраль», відповідно до тарифів на теплову енергію, постачається централізоване опалення до житла відповідача, однак відповідачем зобов`язання по оплаті за надані послуги здійснюється неналежним чином.

Так, згідно з наданим до суду розрахунком заборгованості, сума боргу по оплаті за централізоване опалення квартири АДРЕСА_1 за період з 01.11.2014 року по 31.04.2020 року становить 24498,28 грн.(а.с.5).

При цьому, визначаючи період та розмір заборгованості за послуги з централізованого опалення, суд першої інстанції помилково дійшов висновку про те, що цей період буде становити з 01.11.2014 року по 31.04.2020 року так як позивачем було перервано строк позовної давності шляхом сплати в лютому 2020 року платежу за центральне опалення в розмірі 500 грн., з огляду на наступне.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною четвертою статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Позовна давність відповідно до частини першої статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього кодексу.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України). Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частина третя вказаної статті).

Аналіз зазначених норм цивільного права визначає, що за щомісячними платежами перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій, такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 27 квітня 2020 року у справі № 3-269гс16.

У Постанові Верховного Суду від 08 листопада 2020 року у справі № 6-2891цс18 вказано, що відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою».

Матеріали справи свідчать про те, що відповідач, у період з 2014 року по квітень 2020 року, частково виконувала свої обов`язки по оплаті послуг з централізованого опалення, які фактично їй були надані АТ «Криворізька теплоцентраль» (а.с.5), які не перевищували суми нарахування за поточний місяць, що не може свідчити про визнання відповідачем боргу перед позивачем тому, в силу вимог ст. 264 ч.1 ЦК України, вказані оплати, зокрема оплата в лютому 2020 року 500 грн. при нарахуванні позивачем 912 грн. за послуг з централізованого опалення, не перериває перебіг позовної давності.

У зв`язку з наведеним вище колегія суддів вважає такими, що заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги відповідача про те, що судом першої інстанції не було застосовано до спірних правовідносин строк позовної давності, про застосування якого відповідач наполягала у поданому нею 11.08.2020 року відзиві на позовну заяву (а.м.17-18) та вважає, що згідно з наданим до суду розрахунком заборгованості, сума боргу по оплаті за централізоване опалення квартири АДРЕСА_1 має бути стягнута в межах строків позовної давності за період з 01.04.2017 року по 31.04.2020 року, яка, згідно проведеного колегією суддів розрахунку, становить 19760,02 грн., в іншій частині в задоволенні позовних вимог позивача слід відмовити (а.с.5).

При цьому колегія суддів вважає, що не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог доводи апеляційної скарги відповідача про те, що позивачем по справі не доведено факту користування відповідачем послугами, які надає АТ «Криворізька теплоцентраль», оскільки АТ «Криворізька теплоцентраль» є постачальником послуг централізованого опалення у період виникнення заборгованості за адресою: за адресою: АДРЕСА_1 , а відповідач є споживачем послуг з централізованого опалення, які надаються АТ «Криворізька теплоцентраль» та в матеріалах справи відсутній затверджений комісією Акт про відключення квартири відповідача від мереж централізованого опалення.

У позовній заяві позивач вказав, що, окрім повернення боргу за надані ним послуги, відповідач має сплатити позивачеві три проценти річних й інфляційні втрати.

Так, згідно з частиною другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Беручи до уваги зазначене, правовідносини, які склалися на підставі договору про надання послуг, є грошовим зобов`язанням і, зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Отже, вирішуючи спори цієї категорії, судам слід враховувати, що правовідносини, які склалися між сторонами на підставі договору про надання житлово-комунальних послуг, є грошовими зобов`язаннями, у яких, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч. 1 ст. 509 ЦК), - вимагати сплату грошей за надані послуги. Таким чином, з огляду на юридичну природу правовідносин, як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Вказаний висновок колегії суддів узгоджується з висновком, викладеним в Постанові Верховного Суду від 17 січня 2020 року у справі № 369/88/17, провадження № 61-4924св18.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач заявляв вимоги про стягнення з відповідача на його користь 3% річних від простроченої суми в сумі 1533,85 грн. та інфляційних втрат в сумі 3913,34 грн., нарахованих на суму несплаченої заборгованості. Тобто, між сторонами склалися правовідносини, що виникають у зв`язку із завданням шкоди, на які відповідно до частини другої статті 625 ЦК України нараховується індекс інфляції за час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Оскільки неправомірними діями відповідача позивачеві було завдано збитків, по суті матеріальної шкоди, яка виражена в грошовому еквіваленті, а відтак є грошовим зобов`язанням, суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення індексу інфляції та трьох відсотків річних узгоджуються з положеннями частини другої статті 625 ЦК України.

Нараховані згідно вимог статті 625 ЦК України інфляційні втрати на вказану суму боргу за спірний період складають 820,05 грн. (січень 2018 року 504,93 х 113,3% = 67,26 грн.; лютий 2018 року 1233,33 х 111,7% = 143,68 грн., березень 2018 року 1814,34 х 110,7% = 193,23 грн.; квітень 2018 року 1787,56 х 109,5% = 168,92 грн.; січень 2019 року 977,46 х 103,7% = 36,56 грн.; лютий 2019 року 1760,77 х 103,4% = 60,39 грн.; березень 2019 року 1966,38 х 103,2% = 63,51 грн.; квітень 2019 року 2144,76 х 102,3% = 49,54 грн., травень 2019 року 1729,27 х 101,3% = 22,31 грн.; червень 2019 року 296,28 х 100,6% = 1,74 грн., січень 2020 року 541,79 х 100,7% = 3,79 грн.; лютий 2020 року 637,02 х 100,5 % = 3,19 грн.; березень 2020 року 741,38 х 100,8% = 5,93 грн.); та 3% річних становить: 19760,02*3%/100%/365 днів х 1095 днів = 1778,40 грн., однак в межах заявлених позовних вимог, розмір 3% річних має бути стягнутиий в сумі 1533,85 грн.

При цьому не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції прийняв до провадження позовну заяву, яка не відповідає вимогам 175 ЦПК України, так як в позовній заяві не зазначено відомості про вжиття заходів досудовго врегулювання спору, оскільки наведені вище порушення судом першої інстанції норм процесуального права, не призвели до неправильного вирішення спору по суті, тому не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог позивача.

Колегія суддів вважає за необхідне зауваити, що відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Елементом права на справедливий судовий розгляд є право на доступ до суду.

Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду, як елементу права на справедливий суд, згідно зі ст. 6 Конвенції.

Так у справі «Delcourt v. Belgium» Європейський суд з прав людини зазначив, що у демократичному суспільстві у світі розуміння Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало меті та призначенню цього положення.

Водночас у справі «Bellet v. France» Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу до суду наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективний, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Згідно висновків, викладених в рішеннях Європейського суду з прав людини, суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду («Perez de Raela Cavaniles v. Spain», «Beles and others v. the Czech Republic», «RTBF v. Belgium»).

Згідно частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Позивачем заявлено вимогу про відшкодування судових витрат: судового збору в сумі 2102 грн. сплаченого при подачі позову (а.с.1), тому оскільки позов підлягає частковому задоволенню, колегія суддів, з врахуванням положень статті 141 ЦПК України, вважає за необхідне відшкодувати позивачу понесені витрати в сумі 1552,27 грн. (22113,95 грн. (сума боргу, стягнута судом) * 2102 грн. (сума судового збору, сплачена позивачем) / 29945,47 грн. (сума боргу, заявлена до стягнення).

Крім того, з позивача на користь відповідача ОСОБА_1 , за подання апеляційної скарги, пропорційно задоволених позовних вимог, підлягає стягненню 916,95 грн. (3153 грн. (судовий збір, який відповідач мала сплатити та сплатила за подання апеляційної скарги)-1552,27*1,5 (судовий збір за подачу апеляційної скарги пропорційно задоволених позовних вимог)= 824,59 грн.).

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення по справі про часткове задоволення позовних вимог АТ «Криворізька теплоцентраль» та стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача 19760,02 грн. заборгованості за послуги з централізованого опалення за період з 01.04.2017 року по 31.04.2020 року, 3% річних в сумі 1533,85 грн., інфляційні втрати в сумі 820,05 грн., та 1552,27 грн. судового збору з кожного з відповідачів за подання позовної заяви. В іншій частині в задоволенні позовних вимог позивача слід відмовити.

Крім того, з позивача на користь відповідача ОСОБА_1 підлягає стягненню 824,59 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 вересня 2020 року скасувати та постановити нове рішення.

Позовні вимоги Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за комунальні послуги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» заборгованість за надані послуги з централізованого опалення за період з 01.04.2017 року по 31.04.2020 року в сумі 19760 (дев`ятнадцять тисяч сімсот шістдесят) гривень 02 коп., 3% річних за період з 01.04.2017 року по 31.04.2020 року в сумі 1533 (одна тисяча п`ятсот тридцять три) гривні 85 коп. та інфляційні втрати за період з 01.04.2017 року по 31.04.2020 року в сумі 820 (вісімсот двадцять) гривень 05 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» судовий збір в сумі 1552 (одна тисяча п`ятсот п`ятдесят дві) гривні 27 коп.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 824 (вісімсот двадцять чотири) гривні 59 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне рішення суду складено 23 листопада 2020 року.

Головуючий:

Судді: