Справа № 286/1608/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2020 року м. Овруч

Овруцький районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді Гришковець А. Л.

з секретарем Павленко Л. В.,

участю позивача ОСОБА_1 ,

представника ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Овруч справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним , -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 та просить поновити їй строк звернення до суду з вимогою про визнання недійсним договору купівлі-продажу сараю та визнати недійсним договір купівлі-продажу сараю по АДРЕСА_1 , укладений між нею та ОСОБА_3 20.05.2015, мотивуючи тим, що їй та її доньці на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_2 . До квартири належить сарай, який розташований на території двору біля будинку та призначений для зберігання дров для пічного опалення. З 2014 року вона дозволяла відповідачу користуватися її сараєм, а з 20.05.2015 надала належний їй сарай у тимчасове користування відповідачу. Відповідач за це надала їй в користування 3000 грн.. Вони домовилися, що відповідач може користуватися належним їй сараєм, а вона може користуватися належними відповідачу грішми, поки їй не знадобиться сарай. Ключ від сараю знаходився у неї - позивача до кінця 2016 року. Потім відповідач повідомила, що загубила ключ і змінила замок на дверях сараю. В 2017 році вона робила ремонт у своїй квартирі, а тому просила повернути їй сарай. Зверталася усно, однак відповідач відмовилася їй його повертати. У 2018 році вона намагалася повернути відповідачу гроші, але остання відмовилася їх прийняти. 19.03.2019 вона повідомила відповідача про те, щоб остання звільнила сарай до 01.04.2019, оскільки закінчився строк, на який їй було надано його у тимчасове користування. За користування сараєм вона плати не брала. Тому вона намагалася повернути 3000 грн., направивши кошти поштовим переказом, що підтверджується копією фіскального чека від 19.03.2019. Проте, відповідач відмовилася від їх одержання, а також відмовилася отримати заяву від 19.03.2019 про повернення сараю.

Оскільки, жодних документів на сарай у неї не було, то відповідач запропонувала їй написати розписку, що нібито вона позивач, продала їй сарай, бо переживала, що кошти вона їй не поверне. Тому, під диктовку відповідача вона написала розписку, що ніби продає їй сарай за 3000 грн., хоча на меті мала отримати кошти в борг на термін користування сараєм.

Вона проживає в багатоквартирному будинку, в якому є 8 квартир, співвласником однієї з яких, а саме квартири АДРЕСА_2 , є вона. Біля будинку розміщено 8 сараїв, кожен з яких призначений для окремої квартири. Фактично всі власники квартир у даному будинку є співвласниками сараїв. Тобто, для відчуження допоміжного приміщення сараю, необхідна згода всіх співвласників будинку. Будь-якої згоди ні її донька, як співвласник квартири АДРЕСА_2 , ні інші співвласники багатоквартирного будинку, не давали. Вони до даного часу вважають, що сарай належить їй.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.ч.1 та 5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст.234 ЦК України. Даний договір укладений без згоди всіх співвласників, без нотаріального посвідчення, тобто суперечить вимогам закону, що є підставою для визнання його недійсним.

З моменту написання розписки в межах строку позовної давності вона неодноразово намагалася повернути сарай, вважала, що надала його в користування, а не продала. Повертала кошти взяті в борг. Тільки в 2019 році, коли відповідач встановила новий замок на двері в сарай та повісила штангу, вона вимушена була звернутися в суд за захистом своїх прав. Тому строк на звернення до суду нею пропущено з поважних причин.

Відповідачем подано відзив на позов, в якому вона просить у задоволенні позову відмовити за безпідставністю, посилаючись на те, що мотиви та підстави, зазначені в позові, є безпідставними та необгрунтованими. Так, в матеріалах справи відсутні будь-які правовстановлюючі документи на сарай; в розписці позивач чітко вказала, що продала сарай, а не передала в користування, і гроші отримала саме за продаж сараю, а не взяла в борг; позивачем не підтверджено статус власника; якщо співвласниками є всі власники будинку, то відповідно і до суду мають звернутися всі співвласники, але сараями користуються і власники інших будинків; строк звернення до суду пропущено без поважних причин. Наголошує, що позивачем не надано доказів, які б підтверджували належність їй сараю, а також, які б свідчили про укладення договору. Крім того, повідомляє, що у 2015 році, коли вона заносила свої речі до спірного сараю та робила там ремонт, то він взагалі був не замкнений, тоді вона і повісила свій замок. У позовній заяві наведено недостовірні відомості, які нічим не підтверджуються, як документально, так і в усній формі.

Позивачем подано відповідь на відзив, в якій вона просить позов задовольнити. При цьому, до відповіді на відзив нею долучено фотознімки сараїв, на яких на кожному зазначено номер та до якої квартири він відноситься. Крім того, вказала, що наявність даних сараїв, а також те, що дані сараї відносяться до житлового будинку АДРЕСА_3 підтверджується також актом, складеним КП «Гарне місто» 25.09.2020, та довідкою КП «Гарне місто» Овруцької міської ради, які свідчать, що окремі господарські приміщення (сараї) залишилися закріпленими за власниками квартир будинку АДРЕСА_4 . Договір вважається укладеним з моменту, коли відповідач почала користуватися даним сараєм, чого вона не заперечує. В підготовчому засіданні вказувала, що сарай купила.

Представником відповідача подано заперечення на відповідь на відзив, в якому він просить позовну заяву залишити без задоволення, відмітивши, що будь-якими доказами факт знаходження речей позивача в сараї не підтверджено. Підтвердження ж фотознімками факту належності кожного сараю до відповідної квартири є взагалі безглуздим твердженням, оскільки всі номери сараїв поставлені вже на самих фотографіях. Акт КП «Гарне місто» та довідка без номера та дати видачі є суперечливими доказами, так як 16.08.2018 КП «Гарне місто» Овруцької міської ради було надано відповідь позивачу, що будь-яка документація щодо належності спірного сараю у них відсутня.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, з підстав наведених у позові та відповіді на відзив.

Відповідач та її представник в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечили, з підстав наведених у відзиві та запереченні на відповідь на відзив.

Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідка, дослідивши в судовому засіданні письмові докази, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Відповідно до ч.1 ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Положеннями ст. 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

В ч.1ст. 215 ЦК України законодавець закріпив, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга та третя статті 215 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

В п.8 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Тобто, у разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов договору, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Згідно з абзацом 1 частини першої статті 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її.

Положеннями ст.186 ЦК України передбачено, що річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов`язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Позивач посилається на те, що укладений між нею та відповідачем договір не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, що є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України.

Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення правочину лише для виду повинна бути властива діям обох сторін. Якщо одна сторона діяла лише для виду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Викладене узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 21.01.2015 у справі № 6-197цс14.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України (правова позиція Верховного Суду України, викладена у постанові від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1873цс16).

Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, визначених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.ч. 5-6 ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В ст.89 ЦПК України законодавець закріпив, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Під час судового розгляду справи встановлено, що позивач ОСОБА_1 та її дочка ОСОБА_5 є співвласниками квартири АДРЕСА_5 , по 1/2 частині. Згідно технічної характеристики житлових і підсобних приміщень квартири квартира обладнана водопроводом, каналізацією, центральним опаленням (пічним), електроосвітленням. Будинок обладнаний радіотрансляційною мережею, телевізійною антеною колективного користування. Вказані обставини підтверджуються копіями свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 , виданого 04.01.2007 відділом приватизації Овруцької міської ради, витягу про державну реєстрацію прав № 36425744 від 27.11.2012 та технічного паспорту на квартиру ( а.с. 3-8). Будь-яких даних щодо наявності сараїв, прикріплених до кожної квартири будинку АДРЕСА_3 , вказані документи не містять.

Акт співвласників квартир багатоквартирного будинку АДРЕСА_3 (а.с. 15), акт КП «Гарне місто» від 29.09.2020 №522 (а.с. 44) та інформаційна довідка КП «Гарне місто» від 29.09.2020 №523 (а.с.45) підтверджують пояснення позивача в частині того, що будинок АДРЕСА_3 був побудований в 1966 році і мав пічне опалення, тому кожному власнику квартири належало окреме господарське приміщення (сарай) для зберігання матеріалу для опалення. В 1980 році даний будинок був підключений до тепломережі та проведено опалення, але господарські приміщення так і залишилися закріпленими за власниками квартир. Всі співвласники житлового будинку АДРЕСА_3 підтвердили, що господарське приміщення (сарай) №8 закріплено на власницею квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_1 . Вказані обставини підтвердила в судовому засіданні і свідок ОСОБА_6 ..

Показання ж вказаного свідка в частині підтвердження пояснень позивача, що спірний сарай остання згідно з усним договором надала в тимчасове користування відповідачу ОСОБА_3 , а остання натомість надала їй в користування грошові кошти в сумі 3000 грн., а розписку, датовану 20.05.2015 року, з якої вбачається, що вона 20.05.2015 продала сарай по АДРЕСА_1 ОСОБА_3 і отримала 3000 гривен писала з вказівки ОСОБА_3 , довіряючи їй і не розуміючи чому, суд не може покласти в основу рішення по справі, так як, зі слів свідка, при написанні вказаної розписки вона особисто присутня не була і домовленостей між сторонами не чула. Інформація їй відома від дочки ОСОБА_1 , тобто позивача.

Відповідач стверджує, що позивач продала їй сарай, так як планувала продавати і квартиру. ОСОБА_1 сама добровільно написала розписку і вона її не змушувала до цього.

Оцінюючи оспорюваний договір між сторонами від 20.05.2015, на підтвердження якого надано копію розписки позивача (а.с.10), суд відмічає, що оскільки відповідач намагалася досягти правового результату, мала на меті саме купити сарай і доказів протилежного суду не надано, то такий правочин не може бути фіктивним. Водночас, при цьому, будь-яких правовстановлюючих документів на спірний сарай не має, він є допоміжним приміщенням багатоквартирного будинку, відповідно договір купівлі-продажу між сторонами не міг бути і не був нотаріально посвідчений, що є обов`язковою вимогою дотримання форми даного правочину. Згідно із ч.3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Оскільки такі вимоги при оформленні договору не було дотримано, то такий договір не є укладеним.

Таким чином, оспорюваний договір суд вважає таким, що не породив для його сторін жодних юридичних прав та обов`язків, і приходить до висновку, що визнати недійсним правочин, який не вчинено, не є можливим, та відповідно до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в абзаці третьому п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України за №14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

З аналізу зазначених положень можна зробити висновок про те, що недоведеність позовних вимог є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову та не потребує застосування строків позовної давності.

Позивачем сплачено судовий збір в сумі 840 грн. 80 коп. в доход держави.

Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 141, 245, 263-265, 268 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ), яка проживає по АДРЕСА_1 , до ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ), яка проживає по АДРЕСА_6 , про визнання договору купівлі-продажу недійсним відмовити за безпідставністю.

На рішення суду до Житомирського апеляційного суду через Овруцький районний суд Житомирської області може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, апеляційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: А. Л. Гришковець Повне рішення виготовлено 27.11.2020.