№201/8847/18
провадження 2/201/233/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2020 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем - Плевако О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , третя особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Михайленко Сергій Анатолійович про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири,

ВСТАНОВИВ:

ПАТ «Банк Кредит Дніпро» 14 серпня 2018 року звернулося до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, позовні вимоги не змінювалися, але уточнювалися і доповнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах, а його представник в ході судового засідання посилаються на те, що банк укладав з відповідачкою договір кредиту, укладалися договір іпотеки і додаткові угоди; вказана сторона відповідача неодноразово оскаржувала вказані договори і є рішення судів. 28 липня 2016 року відповідачка уклала з відповідачем договір купівлі продажу житла в той час, коли ухвалою суду було накладено арешт на це житло і заборона ця була зареєстрована виконавчою службою і в реєстрах, тобто договір укладено з порушенням закону в період заборони суду. Зараз позивач звернув стягнення на вказаний предмет іпотеки, але укладений відповідачкою договір перешкоджає банку в користуванні його власністю.

Позивач вважає, що його конституційне право на власність порушено та фактично незаконно позбавлено майна. Таким чином, єдиним вирішенням спірного питання є захист у судовому порядку, шляхом визнання договору купівлі-продажу недійсним. Вважає вказаний договір протиправним, нікчемним. Позивач вважає вказаний договір недійсним, обставини укладання вказаного договору є сумнівними, відповідач при укладанні вказаного договору купівлі-продажу діяв не добросовісно; на їх звернення до відповідача про з`ясування обставин вказаного та укладання договору, спірне питання вирішене не було, відповідь не отримана, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим їх права, а тому і звернулася в суд з цим позовом. Просили суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 укладений між відповідачами 28 липня 2016 року, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вказавши на те, що позовні вимоги банку є безпідставними, надуманими та необґрунтованими, спірна квартира відповідачем придбана на законних підставах шляхом укладання нотаріально посвідченого договору, всі істотні умови договору зазначені і виконані, проведена державна реєстрація. Жодних прав та законних інтересів позивача відповідачем не порушувалося, тому просили суд відмовити в повному обсязі в задоволенні позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_2 і третя особа приватний нотаріус КМНО Михайленко С.А. та/або їх представники в судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили; вказаним і матеріалами справи, на думку суду, та в зверненні до суду проти задоволення позову заперечували і вважали за можливе слухати справу за наявними матеріалами справи без їх участі. Суд вважає можливим слухання справи за відсутності вказаних відповідача і третьої особи відповідно до ст. 223 ЦПК України.

Вислухавши пояснення представників позивача і відповідача, з`ясувавши думку сторін і третіх осіб, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню в повному обсязі.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

У ст. 6 Конвенції про захист прав людини і громадянина і основоположних свобод передбачено право людини на доступ до правосуддя, а ст. 13 - ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу щодо захисту цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. При цьому під ефективним способом слід розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, матиме найбільший ефект.

В судовому засіданні встановлено, що 22 серпня 2005 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «Кредит-Дніпро» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кедр» було укладено договір про надання кредитної лінії в режимі овердрафт № 220805-0. 02 серпня 2006 року між (на цей час) ПАТ «Банк Кредит Дніпро» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки № 020806-І. Предметом якого є нерухоме майно квартира, у жилому літ. А-28 за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 260.5 кв. м..

У зв`язку із невиконанням умов кредитного договору, ПАТ «Банк Кредит Дніпро» було подано позов до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки. Також з метою погашення заборгованості за цим же кредитним договором ПАТ «Банк Кредит Дніпро» було подано позов до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 третя особа ТОВ «Кедр» про стягнення заборгованості. ОСОБА_1 також був поданий позов про визнання недійсним даного договору іпотеки. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 січня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено і визнано недійсним договір іпотеки, укладений між ПАТ «Банк Кредит Дніпро» та ОСОБА_1 . Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 квітня 2016 року вказане рішення суду залишене без змін.

12 квітня 2016 року ПАТ «Банк Кредит Дніпро» розуміючи, що рішення про визнання недійсним договору іпотеки набрало законної сили та майно може біти відчужено, з метою захисту своїх інтересів подало до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська заяву про забезпечення позову у межах справи № 201/10707/15-ц шляхом накладення арешту на квартиру за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 260.5 кв. м. 13 квітня 2016 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по справі 201/10707/15-ц заяву ПАТ «Банк Кредит Дніпро» про забезпечення позову задоволено та накладено арешт на нерухоме майно, яке належить ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_1 ), а саме: на нерухоме майно - квартиру у житловому будинку літ. А-28 за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 260.5 кв. м., житлова площа 88.3 кв. м.. Постановою Жовтневого відділу державної виконавчої служби міста Дніпропетровська Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 15 квітня 2016 року № 50865952 накладено арешт на нерухоме майно ОСОБА_1 та заборонено відчуження будь-якого майна, яке належить ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

25 травня 2016 року вказаний арешт на нерухоме майно ОСОБА_1 та заборону відчуження будь-якого майна було зареєстровано у реєстрі, що підтверджується Інформаційною довідкою № 67648830 від 08 вересня 2016 року. Тобто, з 25 травня 2016 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстровано обтяження у вигляді арешту на квартиру за адресою АДРЕСА_1 .

Не погодившись з ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 квітня 2016 року по справі № 201/10707/15-ц про забезпечення позову, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу від 29 квітня 2016 року. В апеляційній скарзі зазначено, що ОСОБА_1 дізналася про оскаржувану ухвалу 29 квітня 2016 року. 16 серпня 2016 року ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області по справі 201/10707/15-ц (провадження 22-ц/774/4849/16) апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 квітня 2016 року по справі № 201/10707/15-ц про забезпечення позову відхилено, ухвалу залишено без змін. Тобто, ОСОБА_1 з 29 квітня 2016 року відомо про існування заборони відчуження нерухомого майна у вигляді арешту її квартири. А ПАТ «Банк Кредит Дніпро» продовжив оскарження судових рішень по справі 201/13253/15-ц про визнання недійсним договору іпотеки.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 31 травня 2017 року касаційну скарг Банку задоволено і рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 січня 2016 року та апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 квітня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 липня 2018 року по справі 201/13253/15-Ц (провадження 22-ц/774/3704/18) апеляційну скаргу ПАТ «Банк Кредит Дніпро» задоволено, рішення Жовтневого районного суду Дніпропетровська від 26 березня 2018 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсним договору іпотеки відмовлено.

Але ОСОБА_1 28 липня 2016 року на підставі договору купівлі-продажу (зареєстрований в реєстрі за № 1334) продала вищезазначену квартиру ОСОБА_2 : житло за адресою АДРЕСА_1 . Сторонами даного договору купівлі-продажу є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Даний договір порушує права ПАТ «Банк Кредит Дніпро», оскільки з метою забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором, банк отримав ухвалу суду про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру ОСОБА_1 ; також державним виконавцем було заборонено відчуження будь-якого майна ОСОБА_1 та ці заборони були зареєстровані в реєстрі. В оспорюваному договорі купівлі-продажу (п. 1.4) від 28 липня 2016 року зазначено - продавець стверджує, що на момент укладення цього договору вказана вище квартира не перебуває під арештом.

Згідно з ч.1, 2 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 41 Конституції України закріплено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

Відповідно до ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Статтею 319 Цивільного кодексу України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Враховуючи, що спірна квартира перебуває у володінні та користування позивача, тому питання про витребування майна з чужого незаконного володіння не ставляться. Вирішуючи даний спір, суд має встановити три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Приписами ст. 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Таким чином, єдиним вирішенням спірного питання є захист у судовому порядку, шляхом визнання спірного договору недійсним. Позивач вважає вказаний договір недійсним, обставини укладання вказаного договору є сумнівними, відповідач при укладанні вказаного договору купівлі-продажу діяв не добросовісно; на їх звернення до відповідача про з`ясування обставин вказаного та укладання договору, спірне питання вирішене не було, відповідь не отримана, була відмова, звернення до правоохоронних органів ні до чого не призвели, в добровільному порядку спір не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовну заяву підлягаючою задоволенню в повному обсязі за наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до п. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності отримується на підставах, не заборонених законом. Право власності передбачається таким, що виникло правомірно, якщо інше прямо не виходить із закону або незаконність придбання права власності не встановлена судом.

Статтею 640 ЦК України (момент укладення договору) передбачено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Також у ст. 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними в п. 7 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Судом з`ясовано, що дійсно 22 серпня 2005 року між ЗАТ КБ «Кредит-Дніпро» та ТОВ «Кедр» було укладено договір про надання кредитної лінії в режимі овердрафт № 220805-0. 02 серпня 2006 року між (на цей час) ПАТ «Банк Кредит Дніпро» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки № 020806-І. Предметом якого є нерухоме майно квартира, у жилому літ. А-28 за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 260.5 кв. м..

У зв`язку із невиконанням умов кредитного договору, ПАТ «Банк Кредит Дніпро» було подано позов до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки. Також з метою погашення заборгованості за цим же кредитним договором ПАТ «Банк Кредит Дніпро» було подано позов до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 третя особа ТОВ «Кедр» про стягнення заборгованості. ОСОБА_1 також був поданий позов про визнання недійсним даного договору іпотеки. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 січня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено і визнано недійсним договір іпотеки, укладений між ПАТ «Банк Кредит Дніпро» та ОСОБА_1 . Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 квітня 2016 року вказане рішення суду залишене без змін.

12 квітня 2016 року ПАТ «Банк Кредит Дніпро» подало до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська заяву про забезпечення позову у межах справи № 201/10707/15-ц шляхом накладення арешту на квартиру за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 260.5 кв. м. 13 квітня 2016 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по справі 201/10707/15-ц заяву ПАТ «Банк Кредит Дніпро» про забезпечення позову задоволено та накладено арешт на нерухоме майно, яке належить ОСОБА_1 (мешкає по АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_1 ), а саме: на нерухоме майно - квартиру у житловому будинку літ. А-28 за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 260.5 кв. м., житлова площа 88.3 кв. м.. Постановою Жовтневого ВДВС міста Дніпропетровська Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 15 квітня 2016 року № 50865952 накладено арешт на вказане нерухоме майно ОСОБА_1 та заборонено відчуження будь-якого майна, яке належить ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

25 травня 2016 року вказаний арешт на нерухоме майно ОСОБА_1 та заборону відчуження будь-якого майна було зареєстровано у реєстрі, що підтверджується Інформаційною довідкою № 67648830 від 08 вересня 2016 року. Тобто, з 25 травня 2016 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстровано обтяження у вигляді арешту на квартиру за адресою АДРЕСА_1 .

Не погодившись з ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 квітня 2016 року по справі № 201/10707/15-ц про забезпечення позову, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу від 29 квітня 2016 року. В апеляційній скарзі зазначено, що ОСОБА_1 дізналася про оскаржувану ухвалу 29 квітня 2016 року. 16 серпня 2016 року ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області по справі 201/10707/15-ц (провадження 22-ц/774/4849/16) апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 квітня 2016 року по справі № 201/10707/15-ц про забезпечення позову відхилено, ухвалу залишено без змін. Тобто, ОСОБА_1 з 29 квітня 2016 року відомо про існування заборони відчуження нерухомого майна у вигляді арешту її квартири. А ПАТ «Банк Кредит Дніпро» продовжив оскарження судових рішень по справі 201/13253/15-ц про визнання недійсним договору іпотеки.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 31 травня 2017 року касаційну скарг Банку задоволено і рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 січня 2016 року та апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 квітня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 липня 2018 року по справі 201/13253/15-Ц (провадження 22-ц/774/3704/18) апеляційну скаргу ПАТ «Банк Кредит Дніпро» задоволено, рішення Жовтневого районного суду Дніпропетровська від 26 березня 2018 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсним договору іпотеки відмовлено.

Після цього ОСОБА_1 28 липня 2016 року на підставі договору купівлі-продажу (зареєстрований в реєстрі за № 1334) продала вищезазначену квартиру ОСОБА_2 : житло за адресою АДРЕСА_1 . Сторонами даного договору купівлі-продажу є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Даний договір порушує права ПАТ «Банк Кредит Дніпро», оскільки з метою забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором, були винесена ухвала суду про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру ОСОБА_1 ; також державним виконавцем було заборонено відчуження будь-якого майна ОСОБА_1 та ці заборони були зареєстровані в реєстрі. В оспорюваному договорі купівлі-продажу (п. 1.4) від 28 липня 2016 року зазначено - продавець стверджує, що на момент укладення цього договору вказана вище квартира не перебуває під арештом.

Відповідно до частини 1 статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам і циільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог є підставою для визнання недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша ст. 215 ЦК України).

Згідно із частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо їх недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв`язку із вчиненням особами нікчемного правочину та внаслідок визнання його недійсним.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, статей 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених прав.

Статтею 124 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення статей 14, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про накладення арешт також і на майно підсудного в межах розгляду цивільного позову у кримінальній справі; накладення арешту на майно застосовується, як спосіб забезпечення цивільного позову (ст. 152 ЦПК). Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів суддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлюються ухвалою суду, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів печення позову. Тому той факт, що встановлені ухвалою суду обмеження не були зареєстровані у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не може слугувати підставою для висновку про відсутність таких обмежень і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу було відомо (встановлено, що відповідачка буда присутня в судовому засіданні під час прийняття судом ухвали про накладення арешту на її майно, а отже добре обізнана в цьому).

Після отримання ОСОБА_1 рішення про визнання недійсним договору іпотеки ПАТ «Банк Кредит Дніпро» звернулося з заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешт на дану квартиру. Заяву про забезпечення позову було задоволено та ухвалу пред`явлено до органів ДВС та внесено відомості щодо арешту заборони відчуження будь-якого майна до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. ОСОБА_1 , знаючи про даний арешт, що підтверджується апеляційною скаргою на ухвалу про забезпечення позову, в момент його існування здійснює відчудження даної квартири шляхом укладення договору купівлі - продажу з ОСОБА_2 .

Згідно зі ст. 3 ЦК України є неприпустимим позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Ст. 41 Конституції України передбачає непорушність права приватної власності. Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч.1 ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення, тобто з моменту його державної реєстрації (ч.1 ст. 210 ЦК України, правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації).

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з вимогами ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Ст. 16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Власником вказаного майна зараз є саме банк (шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку і в реєстрі речових прав це право власності банку зареєстроване, вказана обставина відповідачем в цій справі не спростована), але вказаним майном позивач фактично не розпоряджався, оспорюваний договір позивач вважає фіктивним і недійсним, оскільки останній укладений в супереч його дійсній волі та загальним засадам ЦК України. Позивач вважає, що його конституційне право на власність порушено та незаконно позбавлено майна. Таким чином, єдиним вирішенням спірного питання є захист у судовому порядку, шляхом визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Відповідно до ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно з ч.1, 2 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 41 Конституції України закріплено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

Відповідно до ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Статтею 319 Цивільного кодексу України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Враховуючи, що спірна квартира перебуває у володінні та користування позивача, тому питання про витребування майна з чужого незаконного володіння не ставляться.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованою законом від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 рік), передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Вирішуючи даний спір, суд має встановити три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Приписами ст. 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до п. 2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав.

Відповідно до вимог ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», підставою для реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав є, зокрема, рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно і обмежень цих прав, що набрали законної сили.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 6 Листопада 2009 року № 9 судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно до ст. 82 ЦПК України - 1. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. 2. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. 3. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до п. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності вказаного кредитного договору є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України, а саме: 1. зміст правочину не може суперечити вказаному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2. особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3. волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4. правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. При вчиненні правочину сторонами було дотримано усіх передбачених ст. 203 ЦК України вимог. Посилання позивача на порушення його прав відповідачем при укладенні договору є безпідставними.

Вiдповiдно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-якi (крім передбачених законом і договірних) домовленості i зобов`язання стосовно відповідачів відносно договору, предмета спору, а відповідачі не довели незаконність дій позивача. Твердження відповідачів про наявнiсть будь-яких iнших зобов`язань стосовно позовних вимог - є припущенням.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Не може суд прийняти до уваги позицію відповідачів стосовно не визнання позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити і визнати недійсним договір купівлі-продажу 1334 квартири АДРЕСА_1 ) від 28 липня 2016 року, укладеного між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 і посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленко С.А., а також стягнути з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк Кредит Дніпро» судовий збір в сумі з кожного окремо по 881 грн., а всьогь 1762 грн.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 3, 5, 15, 16, 60, 22, 203, 215, 216, 234, 526, 527, 530, 617, 626, 627-629, 638-640 ЦК України, ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу 1334 квартири АДРЕСА_1 ) від 28 липня 2016 року, укладеного між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 і посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленко Сергій Анатолійович.

Стягнути з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк Кредит Дніпро» судовий збір в сумі з кожного окремо по 881 грн., а всьогь 1762 грн.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Повний текст рішення складено 12 червня 2020 року.

Суддя -