Справа №461/8318/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2020 року

Галицький районний суд міста Львова у складі:

головуючого судді Фролової Л.Д.,

за участі:

секретаря судового засідання Збожної О.Р.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідачів Вовк У.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Омега», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , товариства з обмеженою відповідальністю «Естейт Кепітал Груп», товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЛЛІКО», третя особа Компанія Авірре Коммерс ЛТД, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу майна, витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності в порядку спадкування, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у листопаді 2017 року звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просив:

1) визнати недійсними договори купівлі-продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені між ТОВ «Факторингова Компанія «Омега» та ОСОБА_2 від 03 грудня 2014 року № 4390, від 03 грудня 2014 року № 4384 та з ОСОБА_4 від 25 грудня 2014 року № 4634;

2) витребувати з чужого незаконного володіння ТОВ «Естейт Кепітал Груп» на його користь квартири за адресами у АДРЕСА_1 , нежитлові приміщення 3в-1, 3в-2, 3в-3, 3в-4, 3в-5, що розташовані за адресою АДРЕСА_2 , земельну ділянку на території Розлуцької сільської ради Турківського району Львівської області, кадастровий номер :01:002:0005, ТОВ «Елліко» - нежитлові приміщення з 2-3 по 2-6, що розташовані за адресою АДРЕСА_3 , квартири за адресами у АДРЕСА_4 ;

3) визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті його матері ОСОБА_5 на майно: квартири за адресами у АДРЕСА_5 АДРЕСА_6 , а також на АДРЕСА_7 АДРЕСА_8 , земельну ділянку на території Розлуцької сільської ради Турківського району Львівської області, кадастровий номер :01:002:0005, нежитлові приміщення, що розташовані за адресою АДРЕСА_3 .

Свої вимоги позивач мотивує тим, що його мати ОСОБА_5 була власником зазначеного майна. 27 червня, 04 вересня та 25 жовтня 2007 року між ОСОБА_6 та ВАТ «Кредобанк» укладено три кредитних договори. На забезпечення виконання ОСОБА_6 своїх зобов`язань між банком та ОСОБА_5 у ці ж дні були укладені договори іпотеки з переданням іпотекодержателю зазначеного у позові нерухомого майна. Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 02 грудня 2009 року було розірвано кредитні договори, з ОСОБА_6 , ОСОБА_5 на користь ВАТ «Кредобанк» стягнуто заборгованість за кредитними договорами шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Після смерті матері позивача відкрилася спадщина на спадкове майно, зазначене у заповіті, складеному 22 ІНФОРМАЦІЯ_1 2005 року. Згідно вказаного заповіту, позивач є єдиним спадкоємцем ОСОБА_5 ОСОБА_1 звернувся із заявою від 30 серпня 2011 року про прийняття спадщини.

У позові також зазначено, що 29 листопада 2011 року між ПАТ «Кредобанк» і TOB «ФК «Приватні інвестиції» укладено договір факторингу шляхом купівлі грошової вимоги, за умовами якого до товариства перейшло право вимоги за вищезазначеними кредитними договорами. Також 16 грудня 2011 року між ПАТ «Кредобанк» і TOB «ФК «Приватні інвестиції» укладено договір про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, згідно якого до товариства перейшло право вимоги за зазначеними договором іпотеки. Вказані договори позивач вважає нікчемними, оскільки при їх укладенні був порушений публічний порядок.

У подальшому, 15 квітня 2014 року між TOB «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» та TOB «Факторингова компанія «Омега»» було укладено договори факторингу, відповідно до яких, останньому перейшло право вимоги до ОСОБА_7 за невиконаними зобов`язаннями боржника, що виникли відповідно до умов кредитних та іпотечних договорів. Ці договори позивач також вважає нікчемними, оскільки: 1) відповідачами не надано доказів проведення розрахунків між сторонами договору, 2) на момент укладення договорів боргові зобов`язання вже були припинені.

Позивачу стало відомо, що власниками вищезазначеного нерухомого майна, яке було предметом іпотеки та пізніше увійшло до складу спадщини, стали ТОВ «Естейт Кепітал Груп», ТОВ «Елліко». Дані товариства набули вказане майно шляхом внесення такого до статутного капіталу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Позивач вважає, що вказане нерухоме майно вибуло з його володіння без його волі.

Нікчемність укладених договорів факторингу (відступлення прав вимоги за кредитним та іпотечними договорами), на думку відповідача, є підставою для визнання недійсними договорів купівлі-продажу предмету іпотеки, відповідно до яких власниками майна стали ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Ухвалою від 04 грудня 2017 року провадження у справі було відкрите.

У зв`язку із закінченням повноважень судді Лялюка Є.Д. в результаті повторного автоматичного розподілу справи така 22 жовтня 2018 року була передана в провадження судді Фролової Л.Д.

06 лютого 2020 року ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідачів про закриття провадження у справі. В цей же день судом закрите підготовче провадження, справа призначена до судового розгляду.

В судовому засіданні позивач позов підтримав у повному обсязі. Пояснив, що на зазначене у позові майно було звернене стягнення як на предмет іпотеки рішеннями Личаківського районного суду м. Львова. У процесі виконання зазначених судових рішень на все майно було двічі накладено арешт державними виконавцями у м. Львові та м. Києві, а у подальшому передано позивачеві на відповідальне зберігання. ІНФОРМАЦІЯ_2 померла його мати іпотекодавець за договорами. У серпні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та було заведено спадкову справу. Позивач вважає, що майно у порушення вимог Закону України «Про іпотеку» вибуло з власності спадкодавця ОСОБА_5 на користь TOB «ФК «Приватні інвестиції», а у подальшому - у власність ТОВ «ФК «Омега». Так, ОСОБА_1 зазначає про порушення процедури продажу іпотечного майна, зокрема: ПАТ «Кредобанк» не оформив права власності на майно, проте здійснив його відчуження фінансовій компанії. Вирішення питання реалізації майна мало бути здійснено виключно в ході виконавчого провадження, тому нотаріус, який оформляв договори факторингу та купівлі-продажу предметів іпотеки, діяв неправомірно. На момент укладення договорів факторингу іпотекодавцем були виконані всі обов`язки за договорами. Крім того, вважає, що з майна протиправно знімався арешт для державної реєстрації права власності на предмети іпотеки при їх продажі та перепродажі. Підсумовуючи викладене, позивач зазначив, що приміщення у силовий неправомірний спосіб відібрані, чим порушено його права володільця. Вважає відповідачів ТОВ «Естейт Кепітал Груп» та ТОВ «Елліко» недобросовісними набувачами майна.

Представник відповідачів ТОВ «Естейт Кепітал Груп» та ТОВ «Елліко» Вовк У.Я. проти задоволення позову заперечила. Зазначила, що майно правомірно було передано ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до статутного капіталу товариств. ПАТ «Кредобанк» не залучений до участі у даній справі у якості відповідача, тому суд не може вирішувати питання правомірності чи дійсності укладених ним договорів. У наданому суду 26 грудня 2017 року відзиві на позов представник ТОВ «Естейт Кепітал Груп» та ТОВ «Елліко» Анохіна Н.Ю. зазначила, що факторингові договори між ПАТ «Кредобанк» та TOB «ФК «Приватні інвестиції», між останнім товариством та ТОВ «ФК «Омега» є правомірними, дійсними та не можуть вважатися нікчемними. Тому, відсутні підстави для визнання судом недійсними договорів купівлі-продажу предметів іпотеки між ТОВ «ФК «Омега» та ОСОБА_8 , ОСОБА_3 . Закон України «Про іпотеку» передбачає можливість банку відчужити (продати) предмет іпотеки без оформлення права власності на майно.

Відповідачі ТОВ «Факторингова компанія «Омега», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про судовий розгляд були належним чином повідомлені, проте до суду не прибули, своїх представників в судове засідання не направили.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Третя особа Компанія Авірре Коммерс ЛТД про розгляд справи була повідомлена у порядку, передбаченому Конвенцією про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах 1965 року.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову.

У статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства визначені справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із частиною 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Судом установлено, що ОСОБА_5 була власником нерухомого майна, а саме: квартир №№ 3, 3«а», 3«б», 4, 5, 6, 7, 13, 14, 15, 16, нежитлових приміщень 1-го поверху від 2-3 по 2-6 загальною площею 42,1 кв. м, нежитлових приміщень 3в-1, 3в-2, 3в-3 загальною площею 100,3 кв. м, нежитлових приміщень 3в-4, 3в-5 загальною площею 67,4 кв. м у будинку АДРЕСА_3 ; будинку № АДРЕСА_8 151,5 АДРЕСА_9 . м, житловою площею 60,8 кв. м, що знаходиться АДРЕСА_10 АДРЕСА_8 ; земельної ділянки площею 0,25 га, що розташована на території Розлуцької сільської ради Турківського району Львівської області ( АДРЕСА_8 ), з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку.

Вказане нерухоме майно, яке належало на праві власності ОСОБА_5 , було предметом іпотеки на підставі договорів іпотеки від 27 червня 2007 року, від 4 вересня 2007 року, від 25 жовтня 2007 року, укладених між ВАТ «Кредобанк» і ОСОБА_6 , з метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаними кредитними договорами.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 2 грудня 2009 року у справі № 2-732/2009 розірвано кредитний договір від 27 червня 2007 року і стягнуто солідарно з ОСОБА_6 і ОСОБА_5 на користь ВАТ «Кредобанк» заборгованість за кредитним договором від 27 червня 2007 року у розмірі 2 787 118 грн 55 коп. і 71 417 грн 27 коп. шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме нежитлові приміщення 1-го поверху від 2-3 по 2-6 загальною площею 42,1 кв. м, нежитлові приміщення 3в-1, 3в-2, 3в-3 загальною площею 100,3 кв. м, нежитлові приміщення 3в-4, 3в-5 загальною площею 67,4 кв. м у будинку АДРЕСА_3 .

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 2 грудня 2009 року у справі № 2-752/2009 розірвано кредитний договір від 04 вересня 2007 року і стягнуто солідарно з ОСОБА_6 і ОСОБА_5 на користь ВАТ «Кредобанк» заборгованість за кредитним договором від 04 вересня 2007 року у розмірі 15 369 536 грн 60 коп. і 804 грн шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме квартири АДРЕСА_11 , АДРЕСА_11 « АДРЕСА_12 , АДРЕСА_11 « АДРЕСА_13 АДРЕСА_14 , АДРЕСА_8 , АДРЕСА_15 , АДРЕСА_16 , АДРЕСА_17 , АДРЕСА_18 , АДРЕСА_19 , АДРЕСА_20 будинку АДРЕСА_3 .

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 2 грудня 2009 року у справі № 2-782/2009 розірвано кредитний договір від 25 жовтня 2007 року і стягнуто солідарно з ОСОБА_6 , ОСОБА_5 і ОСОБА_9 на користь ВАТ «Кредобанк» заборгованість за кредитним договором від 25 жовтня 2007 року у розмірі 2 807 584 грн 39 коп. шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме квартири АДРЕСА_11 , АДРЕСА_11 « АДРЕСА_12 , АДРЕСА_11 « АДРЕСА_13 АДРЕСА_14 , АДРЕСА_8 , АДРЕСА_15 , АДРЕСА_16 , АДРЕСА_17 , АДРЕСА_18 , АДРЕСА_19 , АДРЕСА_20 будинку АДРЕСА_3 ; будинок АДРЕСА_21 ; земельну ділянку площею 0,25 га, що розташована на території Розлуцької сільської ради Турківського району Львівської області ( АДРЕСА_8 ), з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, а також обладнання для професійного аудіо- та відеозапису (всього 118 найменувань) згідно з актом перевірки наявності та оцінки майна, що передається в заставу від 25 жовтня 2007 року.

29 листопада 2011 року між ПАТ «Кредобанк», яке є правонаступником ВАТ «Кредобанк» і ТОВ «ФК «Приватні інвестиції», було укладено договір факторингу, за умовами якого банк продав та відступив новому кредитору права вимоги, визначені у додатку № 1 до цього договору, зокрема, за кредитними договорами від 27 червня 2007 року, від 4 вересня 2007 року, від 25 жовтня 2007 року. 16 грудня 2011 року між ПАТ «Кредобанк» і TOB «ФК «Приватні інвестиції» укладено договір про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 27 червня 2007 року, від 4 вересня 2007 року, від 25 жовтня 2007 року, на підставі якого до TOB «ФК «Приватні інвестиції» перейшло правом вимоги за вказаними договорами іпотеки.

15 квітня 2014 року між ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» і ТОВ «ФК «Омега» укладено договори факторингу №№ 132/О, 133/О, 134/О, за умовами якого на користь ТОВ «ФК «Омега» відступлено право вимоги за кредитними та іпотечними договорами від 27 червня 2007 року, від 4 вересня 2007 року, від 25 жовтня 2007 року.

Отже, згідно з положеннями статей 512, 514, 1077 ЦК України новим кредитором за кредитними і іпотечними договорами від 27 червня 2007 року, від 4 вересня 2007 року, від 25 жовтня 2007 року, укладеними відповідно з ОСОБА_6 і ОСОБА_5 , стало TOB «ФК «Омега».

03 грудня 2014 року між TOB «ФК «Омега» і ОСОБА_2 укладено договори купівлі-продажу предмета іпотеки, за умовами яких ОСОБА_2 придбав нежитлові приміщення першого поверху від 2-3 по 2-6, нежитлові приміщення 3в-1, 3в-2, 3в-3, 3в-4, 3в-5 по АДРЕСА_3 , вартістю 2 172 689 грн та квартири АДРЕСА_11 , АДРЕСА_11 « АДРЕСА_12 , АДРЕСА_11 « АДРЕСА_13 АДРЕСА_14 , АДРЕСА_8 , АДРЕСА_15 , АДРЕСА_16 , АДРЕСА_17 , АДРЕСА_18 , АДРЕСА_19 , АДРЕСА_22 , вартістю 5 495 068 грн.

25 грудня 2014 року між TOB «ФК «Омега» і ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу предмета іпотеки, за умовами якого ОСОБА_4 придбав будинок АДРЕСА_23 та земельну ділянку площею 0,25 га, розташовану на території Розлуцької сільської ради Турківського району Львівської області ( АДРЕСА_8 ), з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, вартістю 735 862 грн.

12 березня 2016 року майно, придбане на підставі договору купівлі-продажу від 3 грудня 2014 року, на підставі акта передачі-приймання майна як внеску (майнового вкладу) учасника було передано ОСОБА_2 до статутного капіталу ТОВ «Елліко».

12 березня 2016 року майно, придбане на підставі договору купівлі-продажу від 25 грудня 2014 року, на підставі акта передачі-приймання майна як внеску (майнового вкладу) учасника було передано ОСОБА_3 до статутного капіталу ТОВ «Естейт Кепітал Груп».

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати ОСОБА_1 ОСОБА_5 . Відповідно до заповіту, складеного 22 квітня 2005 року, ОСОБА_1 є спадкоємцем всього майна, що належало ОСОБА_5 . Останній звернувся до державного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак свідоцтво про право на спадщину в установленому законом порядку щодо іпотечного майна не отримав.

Вирішуючи вимогу позивача про визнання недійсними договорів купівлі-продажу предмета іпотеки, суд враховує наступне.

Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За вимогами частин першої-третьої, п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд з`ясовує наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Як підставу для визнання недійсними оскаржуваних договорів купівлі-продажу позивач зазначає нікчемність договорів факторингу від 29 листопада 2011 року та уступки права вимоги за договорами іпотеки від 16 грудня 2011 року, що були укладені між ПАТ «Кредобанк» та ТОВ «ФК «Приватні інвестиції», договорів факторингу від 15 квітня 2014 року та договорів про відступлення права вимоги за договорами іпотеки від 15 квітня 2014 року, укладеними між ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» та ТОВ «ФК «Омега».

У п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК України: 1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; 2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції' України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

Таким чином, відчуження права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, на думку суду, не може вважатися таким, що є посяганням на незаконне позбавлення власності позивача. Зокрема, предметом договорів факторингу було право вимоги. Таке право вимоги належало (було майновим правом) ПАТ «Кредобанк», а не було власністю ОСОБА_1 .

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Посилаючись на порушення свого права власності, позивач не надав суду належних і допустимих доказів наявності вини і умислу сторін договору на порушення публічного порядку. Можливі порушення умов оплати за договором, про які зазначає ОСОБА_1 у позові, навіть при їх доведеності не могли б вважатися порушенням публічного порядку, спрямованим на незаконне заволодіння майном позивача. Наведене унеможливлює кваліфікацію даних договорів як нікчемних.

Згідно з частиною п`ятою статті 38 Закону України «Про іпотеку» дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця.

Відповідно до п. 2.15 Глави 2 Розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що діяв на момент вчинення таких правочинів, та згідно ст. 38 Закону України «Про іпотеку», договір купівлі-продажу предмета іпотеки є правовою підставою для реєстрації права власності покупця на нерухоме майно, що було предметом іпотеки.

Суд не приймає посилання позивача про неправомірність дій та рішень державних виконавців в ході примусового виконання судових рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки, нотаріусів, які посвідчували та реєстрували укладені договори факторингу та оспорювані ОСОБА_1 договори купівлі-продажу предмету іпотеки. Так, позивачем не надано суду жодних належних і допустимих доказів оскарження ним дій та рішень вказаних суб`єктів, наявності рішень судів, якими б була встановлена їх неправомірність.

Посилання позивача на незаконність арешту державним виконавцем спірного майна суд вважає необґрунтованими, оскільки відповідно до постанов начальника Галицького відділу ДВС м. Львів від 22 березня 2018 року (т.2,а.с.236-239) таким було лише упорядковано межі арешту. Обтяження іпотечного (спірного) майна залишене в силі, а чинність арешту всього іншого майна, що належало ОСОБА_5 , припинено.

Згідно з частиною п`ятою статті 38 Закону України «Про іпотеку» дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця.

У пункті 5.1 іпотечних договорів від 27 червня 2007 року, від 4 вересня 2007 року, від 25 жовтня 2007 року, укладених між ВАТ «Кредобанк» і ОСОБА_5 , визначено, що право звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодержатель набуває, зокрема, якщо у момент настання терміну виконання зобов`язань за кредитним договором вони не будуть виконані, а саме: при повному або частковому неповерненні в установлений кредитним договором термін суми кредиту та/або при несплаті або частковій несплаті в установлені кредитним договором строк.

Згідно з пунктом 5.4.2 цих договорів у випадку набуття права звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодержатель має право від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

Обставини щодо набуття іпотекодержателем права звернення стягнення на предмет іпотеки встановлені преюдиційними рішеннями Личаківського районного суду м. Львова від 2 грудня 2009 року у справах №№ 2-732/2009, 2-782/2009, 2-752/2009.

Тому з урахуванням положень статті 38 Закону України «Про іпотеку» та іпотечного застереження, яке міститься в іпотечних договорах від 27 червня 2007 року, від 4 вересня 2007 року, від 25 жовтня 2007 року, укладених між ВАТ «Кредобанк» і ОСОБА_5 , ТОВ «ФК «Омега» як новий іпотекодержатель правомірно звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу від свого імені третім особам.

У свою чергу ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , які придбали спірне майно у ТОВ «ФК «Омега» на підставі договорів купівлі-продажу від 3 грудня 2014 року і від 25 грудня 2014 року, реалізуючи свої право, закріплене у статті 41 Конституції України, розпорядилися своє власністю та внесли його до статутного капіталу ТОВ «Естейт Кепітал Груп» і ТОВ «Елліко», які й стали добросовісними набувачами цього майна.

Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Таким чином, реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності.

Крім того, твердження ОСОБА_1 , що ТОВ «ФК «Омега» перед продажом спірного майна ОСОБА_2 і ОСОБА_3 повинно було зареєструвати своє право власності на предмет іпотеки і тільки після цього продавати його від свого імені є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на законі, оскільки відповідно до частини п`ятої статті 38 Закону України «Про іпотеку» дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця.

Відтак, позивачем не доведено факту порушення, невизнання або оспорення свого суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу діями відповідачів та укладеними між ними договорами.

Вирішуючи вимоги позивача щодо витребування майна з чужого незаконного володіння, суд враховує правову позицію, висловленої Верховним Судом України від 23 січня 2013 року у справі № 6-142цс12, у спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (ч. 2 ст. 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених ст. 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього.

Однак, оскільки судом встановлена відсутність підстав для визнання недійсними договорів купівлі-продажу предмету іпотеки, то немає і ознак того, що спірне майно вибуло з володіння спадкодавця не з його волі. Тому, вимога позивача як юридично заінтересованої особи про витребування майна від добросовісних набувачів задоволенню не підлягає.

Щодо вирішення вимоги позивача про визнання права власності у порядку спадкування, суд зазначає, що право власності спадкоємця на спадкове майно може бути захищене в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України).

Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Частиною 5 статті 1268 ЦК України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 67 Закону України "Про нотаріат" свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Судом встановлено, що згідно з даними спадкової справи № 257/2011, яка була витребувана судом у Четвертій львівській державній нотаріальній конторі, 09 серпня 2018 року ОСОБА_1 було видано свідоцтва про право на спадщину щодо спадкового майна: квартири АДРЕСА_24 , земельної ділянки у м АДРЕСА_25 , три автомобілі. Свідоцтв про право на спадщину щодо іпотечного майна не видавалося.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Власниками спірного майна є відповідачі ТОВ «Естейт Кепітал Груп» та ТОВ «Елліко», які за висновком суду, що наведений вище, визнані добросовісними та такими, що набули спірне майно у спосіб, встановлений законом. Вказане майно до складу спадкового майна, що успадкував ОСОБА_1 , не увійшло. Відтак, відсутні підстави для задоволення вимоги про визнання права власності в порядку спадкування.

У зв`язку з тим, що позивач на підставі норм Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору та, враховуючи висновок суду про відмову у задоволенні позову, судовий збір покладається на рахунок держави.

Керуючись ст.ст.258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Омега», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , товариства з обмеженою відповідальністю «Естейт Кепітал Груп», товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЛЛІКО», третя особа Компанія Авірре Коммерс ЛТД, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу майна, витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності в порядку спадкування відмовити повністю.

Рішення ухвалене в нарадчій кімнаті, в судовому засіданні 28 лютого 2020 року проголошено його вступну та резолютивну частини.

Повний текст рішення складений 04 березня 2020 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Л.Д. Фролова