ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2546/20 Справа № 202/1818/19 Суддя у 1-й інстанції - Марченко Н. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Єлізаренко І.А.,

суддів Красвітної Т.П., Свистунової О.В.,

за участю секретаря Черкас Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 11 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, третя особа Комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство Індустріального району, про визнання права власності за набувальною давністю,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Дніпровської міської ради, третя особа Комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство Індустріального району про визнання права власності за набувальною давністю.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилалася на те, що з січня 2006 року по теперішній час на підставі договору найму житла б/н від 03 серпня 2006 року, укладеного між нею та Комунальним виробничим житловим ремонтно-експлуатаційним підприємством Індустріального району, вона проживає та зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 . Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно (індексний номер 25668448 від 15 серпня 2014 року) вказана квартира належить на праві власності територіальній громаді міста Дніпро в особі Дніпропетровської міської ради. Посилаючись на те, що вона постійно проживає у вказаній квартирі, проводить у ній ремонт, господарює в ній, безперервно відкрито володіє цим нерухомим майном протягом більше тринадцяти років, що підтверджується договором найму житла та відповідними актами, складеними сусідами, вважає, що в силу ч.1 ст. 344 ЦК України наявні правові підстави для визнання за нею права власності на квартиру. Просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 11 листопада 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, третя особа Комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство Індустріального району про визнання права власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_1 відмовлено.

З таким рішенням не погодилася позивач, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення норм матеріального та процесуального права, просила його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу Дніпровська міська рада просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається із матеріалів справи, 03 серпня 2006 року між Комунальним виробничим житлово ремонтно-експлуатаційним підприємством Індустріального району та ОСОБА_1 було укладено договір найму житла, відповідно до умов якого передано позивачу у безстрокове користування житлове приміщення - ізольовану квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 40,8 кв.м., яка складається із однієї кімнати житловою площею 19,6 кв.м. (а.с. 11)

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 15 серпня 2014 року вказана квартира перебуває у комунальній власності та власником вищевказаної квартири є Територіальна громада міста Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради (а.с. 13).

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 15 серпня 2014 року вбачається, власником вищевказаної квартири є Територіальна громада міста Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради (а.с. 19).

Звернувшись до суду із вказаними позовними вимогами, позивач посилался на те, що вона з 2006 року постійно проживає у квартирі, утримує квартиру, а тому просила суд визнати за нею право власності на спірну квартиру за набувальною давністю (а.с.2-6).

Статттею 41 Конституції України визначено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з частиною 1 статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

За змістом цієї статті володіння визнається добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Отже, закон визначає такі ознаки володіння, необхідні для набуття права власності за набувальною давністю, як добросовісність заволодіння чужим майном, відкритість і безперервність володіння протягом визначеного строку, а також безтитульність володіння.

Тож набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Тобто йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю.

При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави.

Таким чином, підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність.

Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Відтак, наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності.

Вказана правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17.

Як вбачається з матеріалів справи власником квартири АДРЕСА_1 є Територіальна громада м.Дніпра в особі Дніпровської міської ради, а тому відсутня така умова для набуття права власності за набувальною давністю, як добросовісність та безтитульність володіння.

Отже, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на квартиру за набувальною давністю.

Доводи апеляційної скарги про наявність правових підстав для визнання за позивачем права власності на спірну квартиру за набувальною давністю є необгрунтованими та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Доводи апеляційної скарги щодо неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, незаконності та необґрунтованості рішення суду є безпідставними.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, апеляційну скаргу залишити без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 11 листопада 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня проголошення може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя

Судді