Житомирський апеляційний суд
Справа №935/1559/19 Головуючий у 1-й інст. Василенко Р. О.
Категорія 76 Доповідач Григорусь Н. Й.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2020 року м. Житомир

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Григорусь Н.Й.,

суддів Микитюк О.Ю., Борисюка Р.М.,

секретаря судового засідання Бірюченка Д.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 935/1559/19 за позовом ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» про скасування наказу про звільнення, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди

за апеляційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» Наружного Дмитра Сергійовича на рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 12 серпня 2020 року, ухвалене суддею Василенко Р.О. у м. Коростишеві (повний текст складено 25.08.2020)

в с т а н о в и в:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в інтересах ОСОБА_2 до суду з даним позовом. Просив скасувати наказ про звільнення, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24 червня 2019 року по 08 серпня 2019 року, відшкодувати моральну шкоду в розмірі 5 000 грн. В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що ОСОБА_2 з грудня 2018 року перебувала в трудових відносинах з ПАТ «Укрнафта» на посаді оператора заправних станцій АЗС № 05/001 відділення реалізації нафтопродуктів по Житомирській області.

Наказом № 8 від 12 червня 2019 року її було відсторонено від виконання посадових обов`язків з 13 червня 2019 року на час проведення розслідування. 21 червня 2019 року позивачу вручено наказ № 9 від 19 червня 2019 року про її відсторонення від виконання обов`язків оператора заправних станцій 3 розряду, яким відмінено попередній наказ та встановлено п`ятиденний робочий тиждень. З`явившись на роботу 24 червня 2019 року, позивач до робочого місця не була допущена. Не погодившись із такими діями відповідача, позивач подала заяву про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. На пропозицію відповідача про звільнення за власним бажанням, позивач ОСОБА_2 відмовилась, не вийшовши на роботу.

08 серпня 2019 року позивач отримала копію наказу № 1667-к від 07 серпня 2019 року про її звільнення за прогул без поважних причин 24 червня 2019 року за п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Вимогу про відшкодування моральної шкоди ОСОБА_2 обґрунтовує спричиненням їй тяжкого психологічного шоку у момент, коли дізналась про штучне створення недовіри в результаті відмови позивача від виконання незаконних наказів майстра та керівництва, психологічному тиску працівників, переживаннях з приводу розуміння незаконності дій відповідача, нехтуванням керівництвом законних прав на працю, честь та гідність працівників, незаконністю дій відповідача, використанні відповідачем домінуючого положення, уникнення від виплати належних працівнику сум. Оцінює моральну шкоду, завдану відповідачем у 5 000 грн.

Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 12 серпня 2020 року позов задоволено частково, ухвалено визнати незаконним та скасувати наказ заступника голови правління, виконавчого віце-президента по роботі з персоналом ПАТ «Укрнафта» № 1667-к від 07.08.2019 «Про застосування заходів дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення ОСОБА_2 », стягнути з ПАТ «Укрнафта» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24 червня 2019 по 08 серпня 2019 року в сумі 9 404,37 грн, стягнути з ПАТ «Укрнафта» на користь ОСОБА_2 1 000 грн моральної шкоди. Вирішено питання судових витрат та допущено негайне виконання рішення суду в межах платежу за один місяць в частині середнього заробітку.

У поданій апеляційній скарзі представник ПАТ «Укрнафта» просить зазначене рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального права. На думку апелянта, висновок суду першої інстанції про пропуск строку притягнення до дисциплінарної відповідальності є хибним, оскільки звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України передбачає наявність попередньої згоди первинної профспілкової організації, рішення якої про надання згоди на звільнення ОСОБА_2 було винесено 26 липня 2019 року.

Представник відповідача стверджує, оскільки жодних порушень з боку відповідача не було, тому були відсутні підстави для її звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Проте ОСОБА_2 на роботі не з`являлась. Для перевірки відсутності працівника, відповідачем зроблені запити у ймовірні установи перебування працівника. Дата перебігу строку притягнення до дисциплінарної відповідальності співпадає із датою отримання вищевказаних відомостей з 12 липня 2019 року та закінчується 12 серпня 2019 року. Наказ про звільнення позивача винесено у цей місячний строк. Тому, рішення районного суду є незаконним та має бути скасоване.

Позивач правом на подання відзиву не скористалась.

В судовому засідання представник відповідача апеляційну скаргу підтримала в повному обсязі та просила задовольнити.

Позивач та її представник в судовому засіданні апеляційну скаргу вважали необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, Окрім того, представник позивача зазначив, що його довіритель ніколи не була членом будь-якої профспілкової організації, а тому згоди на її звільнення від профкому і не потребувалось, а про відсутність позивача на робочому місці у зв`язку із поданою заявою керівництву відповідача було достеменно відомо ще 24 червня 2019 року.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_2 наказом № 03/13/40-к від 13 грудня 2018 року ПАТ «Укрнафта» прийнята на роботу оператором заправних станції 3 розряду АЗС № 05/001 відділення реалізації нафтопродуктів по Житомирській області (а.с. 6, 36).

Згідно наказу начальника Житомирського ВРНП ПАТ «Укрнафта» № 8 від 12 червня 2019 року ОСОБА_2 відсторонено від роботи оператора заправних станції 3 розряду АЗС № 05/001 з 13 червня 2019 року на час проведення розслідування по встановленим фактам із збереженням заробітної плати (а.с. 7).

Наказом начальника Житомирського ВРНП ПАТ «Укрнафта» № 9 від 19 червня 2019 року у зв`язку з незадовільним результатом перевірки знань з питань охорони праці та техногенної безпеки, правил систем газопостачання України, правил безпечної експлуатації посудин, що працюють під тиском, на підставі розпоряджень № 7 від 21 березня 2019 року та № 21 від 21 червня 2019 року, ОСОБА_2 відсторонено від роботи оператора заправних станції 3 розряду АЗС № 05/001 з 20 червня 2019 року до наступної перевірки знань з питань охорони праці, встановлено п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними та оплатою праці в розмірі посадового окладу (а.с. 8).

За заявою від 24 червня 2019 року ОСОБА_2 просила звільнити її з роботи за п. 3 ст. 38 КЗпП України (а.с. 9).

Згідно доповідної записки майстра АЗС ОСОБА_3 від 24 червня 2019 року, останній повідомив, що оператор 3 розряду ОСОБА_2 з`явилась на робочому місці 24 червня 2019 року о 9 годині та виявила бажання їхати до центрального офісного приміщення до м. Житомира подати заяву про звільнення і до 17 години на робочому місці не з`явилась (а.с. 56).

Згідно акту № 1 від 24 червня 2019 року, складеного о 17-50 год 24 червня 2019 року, оператор 3 розряду ОСОБА_2 була відсутня на робочому місці без попередження відсутності і без поважних причин (а.с. 57).

Прохання про надання ОСОБА_2 письмових пояснень про відсутність на робочому місці 24 та 25 червня 2019 року направлені їй поштовими відправленнями ПАТ «Укрнафта» 25 та 26 червня 2019 року відповідно (а.с. 59-60).

Згідно повідомлення ПАТ «Укрнафта» № 01/01/12/01/03/13-32 від 25 червня 2019 року керівництвом вказаної юридичної особи позивачу у задоволенні її заяви відмовлено, оскільки подана заява не містить конкретних обставин будь-яких порушень та і порушень з боку підприємства не було, роз`яснено порядок звільнення працівника за ч. 1 ст. 38 КЗпП України (а.с. 10).

З пояснень ОСОБА_2 від 27 червня 2019 року вбачається, що остання не погодилась із відстороненням її від роботи, вбачає у цьому порушення працедавцем трудового законодавства. Оскільки її заяву про звільнення відмовились прийняти у відділі кадрів 24 червня 2019 року, тому вона відправила заяву поштовим зв`язком (а.с. 11).

11 липня 2019 року начальником ВРНП по Житомирській області ПАТ «Укрнафта» ОСОБА_4 відправив запити до КП «Центр первинної медико-санітарної допомоги Коростишівської райради» та до Коростишівського РВ НП України в Житомирській області з приводу наявності інформації щодо місця перебування працівника ОСОБА_2 (а.с. 61-63).

Повідомлення Первинної профспілкової організації ПАТ «Укрнафта» про розгляд питання звільнення ОСОБА_2 за п. 4 ст. 40 КЗпП України 24 липня 2019 року та 26 липня 2019 року отримано останньою особисто 23 липня 2019 року та 25 липня 2019 року відповідно (а.с. 65-66).

Розпорядженням начальника Житомирського відділення реалізації нафтопродуктів ПАТ «Укрнафта» № 24 від 29 липня 2019 року відповідно до акту службового розслідування від 18 липня 2019 року щодо неодноразового порушення своїх функціональних обов`язків та висловленням недовіри колективом АЗС № 05/001 ОСОБА_2 (а.с. 37) винесено усне попередження та прийнято рішення провести з нею роз`яснювальну бесіду щодо виконання своїх обов`язків (а.с. 14).

Згідно наказу виконавчого віце-президента по роботі з персоналом ПАТ «Укрнафта» № 1667-к від 07 серпня 2019 року ОСОБА_2 звільнено з 24 червня 2019 року з посади оператора заправних станцій 3 розряду АЗС № 05/001 відділення реалізації нафтопродуктів по Житомирській області за прогул без поважних причин, згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України, з яким останню ознайомлено 08 серпня 2019 року. Підставою зазначено: службові записки від 27.06.2020 та 15.07.2020, доповідні записки та акти про відсутність працівника на робочому місці, лист-прохання щодо надання письмових пояснень про відсутність, пояснення ОСОБА_5 від 27.06.2019, табель обліку робочого часу АЗС № 05/001 ВРНП по Житомирській області та витяг з протоколу засідання профспілкового комітету ПАТ «Укрнафта» від 26.07.2019 (а.с. 67).

Згідно довідки ПАТ «Укрнафта» середньогодинний заробіток ОСОБА_2 за останні два повні місяці роботи, що передували звільненню, склав 36,77 грн (а.с. 119).

Задовольняючи частково позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того позивача неправомірно звільнено за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України та виходячи з вимог ст. 237-1 КЗпП України, що порушенням законних прав позивача останній спричинена моральна шкода, яка виразилась в моральних стражданнях, втраті нормальних життєвих зв`язків, докладанні додаткових зусиль для організації свого життя, яку суд оцінив у 1 000 грн.

Колегія погоджується з такими висновками суду першої інстанції у зв`язку з наступним.

Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Згідно зі статтею 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення.

Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Відповідно до п. 22 вищевказаної постанови окрім іншого зазначено, що судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147 (1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності.

Поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника.

Отже, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі.

За змістом пункту 3 статті 29 КЗпП України до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов`язаний визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами.

Частиною другою статті 235 КЗпП України встановлено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). Зокрема, згідно з абзацом 3 пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Згідно з пунктом 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

Згідно зі статтею 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Так, стаття 21 КЗпП України закріплює рівність трудових прав громадян України.

За приписами статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Підставою звільнення ОСОБА_2 стала її відсутність на робочому місці 24.06.2019 без поважних причин (а.с. 67). Як зазначила позивач в судовому засіданні, вона залишила робоче місце з метою подачі заяви про звільнення за п. 3 ст. 38 КЗпП України, яку направила поштовим зв`язком та до роботи не повернулася. Натомість, матеріали справи не містять, а позивачем та її представником не надано жодного доказу який би свідчив про порушення її трудових прав та став підставою для розірвання трудового договору на підставі п. 3 ст. 38 КЗпП України.

Відповідно до ч. 1 ст. 147, ч. 1 ст. 147-1 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника.

Разом з тим, статтею 148 КЗпП України визначено, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Виходячи з наведеного, саме на роботодавця покладено обов`язок дотримання ним вимог трудового законодавства у випадку невиконання трудових обов`язків працівниками без поважних причин, а також дотримання вимог трудового законодавства при звільненні, проте останнім не надано належних і допустимих доказів, зокрема дотримання порядку та строків накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення, яке застосовано роботодавцем, як захід дисциплінарного стягнення.

Як вбачається з матеріалів справи, про відсутність позивача на робочому місці та самовільне залишення території АЗС, відповідачу стало відомо 24 червня 2019 року з повідомлення майстра АЗС ОСОБА_3 та заяви ОСОБА_2 . Натомість наказ № 1667-к «Про застосування заходів дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення» відносно ОСОБА_2 винесено 07 серпня 2019 року, тобто з пропуском місячного строку, визначеного трудовим законодавством України.

Відповідно до частини другої ст. 252 КЗпП України зміна умов трудового договору, оплати праці, притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників, які є членами виборних профспілкових органів, допускається лише за попередньою згодою виборного профспілкового органу, членами якого вони є.

Разом з тим, матеріали справи не містять відомостей про те, що позивач є членом первинної профспілкової організації. ОСОБА_2 в судовому засіданні категорично заперечувала цей факт, а тому попередня згода профкому на притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення не потрібна, оскільки така гарантія є запорукою лише виконання обов`язків працівниками, що обрані до профспілкового комітету первинної профспілкової організації, а позивач не є членом профкому, що відповідає вимогам абз. 6 ч. 1 ст. 43-1 КЗпП України.

Не спростовують правильних висновків суду першої інстанції і посилання, що накладення дисциплінарного стягнення на позивача відбулося у місячний строк з дня одержання згоди профспілкового органу, зважаючи на те, що звільнення працівника відбулося з порушенням строку для застосування дисциплінарного стягнення, визначеного статтею 148 КЗпП України. За умови дотримання роботодавцем решти вимог ст. 43, 148 КЗпП України при відсутності згоди профспілкового органу, суд при розгляді трудового спору запитує таку згоду і після її одержання або відмови, розглядає спір по суті (ч. 9 ст. 43 КЗпП України).

Отже, звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

За правилами, передбаченими ч. 3 ст. 12, ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З врахуванням зазначеного, судова колегія приходить до висновку, що відсутність позивача на робочому місці свідчить про невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на неї трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, що і дало підставу для її звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП відповідачем.

Позивачем не було доведено факту порушення її трудових прав та поважність причин відсутності на робочому місці, проте відповідачем не було дотримано при цьому вимоги, передбачені трудовим законодавством щодо строків притягнення до відповідальності у вигляді звільнення, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги про визнання незаконним наказу № 1667-к від 07.08.2019 та його скасування є обґрунтованими, а тому вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу також підлягають задоволенню, як частково і вимоги про відшкодування моральної шкоди.

Виходячи з викладеного, повно та об`єктивно дослідивши всі обставини справи, надані сторонами докази і давши їм належну правову оцінку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення ОСОБА_2 було здійснено з порушенням трудових прав працівника, що є підставою для задоволення позову в цій частині.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів та не спростовують правильних висновків суду першої інстанції щодо порушення процедури накладення дисциплінарного стягнення у виді звільнення передбачених чинним КЗпП України на ОСОБА_2 .

У статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до цього та до ч. 1, 3 ст. 12, ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Оцінюючи надані сторонами докази, як в підтвердження позовних вимог, так і в їх заперечення, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення доводів апеляційної скарги.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростовують, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» залишити без задоволення, а рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 12 серпня 2020 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст складено 30.11.2020.