Провадження №2/760/6761/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

/заочне/

16 грудня 2020 року Солом"янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого- судді- Шереметьєвої Л.А.

за участю секретаря- Шпори М.М.

позивача- ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю та встановлення порядку користування квартирою, суд

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулися до суду з позовом і просить:

- зобов`язати відповідача не чинити йому перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 ;

- виділити йому в користування кімнату площею 14,6 кв.м. , а відповідачу кімнату площею 19,0 кв.м.;

- місця загального користування: кухня площею - 7,3 кв.м., вбиральня площею - 1,5 кв.м., ванна кімната площею - 2,1 кв. м., коридори площею - 2,8 кв.м. та 8,8 кв.м залишити в спільному користуванні.

Посилається в позові на те, що ним на підставі договору дарування від 08 травня 2019 року отримано у дар 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 .

З цього часу він не може користуватися вказаною квартирою, оскільки відповідач чинить йому перешкоди в цьому зі своєю дружиною, не являючись її власником.

Відомості про інших співвласників спірної квартири йому не відомі, в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно інформація про співвласників відсутня.

Відповідач чинить йому перешкоди в користуванні зазначеною квартирою, мотивуючи це тим, що він є одноособовим власником і тільки він має право користуватися квартирою на свій розсуд.

Відповідач одноособово користується спірною квартиною, виключно для своїх цілей, заселив своїх родичів, замінив замки на вхідних дверях у квартиру, позбавив його можливості навіть потрапити у квартиру.

На всі прохання щодо надання доступу до квартири та ключів з метою користування нею, відповідач не реагує, а тому він, як власник 1/3 частини квартири, не має вільного доступу та не може користуватись належним йому майном.

Крім того, по даному факту неодноразово подавалися заяви на неправомірні дії відповідача до поліції, які залишились без розгляду з підстав цивільно-правових відносин.

Спірна квартира складається з 2-х кімнат, житловою площею 33,30 кв.м., та загальною площею 59,50 кв.м.

Враховуючи викладене, просить задовольнити позов.

Позовна заява була зареєстрована в канцелярії суду 05 серпня 2020 року та відповідно до ст. 33 ЦПК України було визначено склад суду.

Ухвалою суду від 10 серпня 2020 року в справі було відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, відповідачам копію позовної заяви з додатками з пропозицією надати відзив на позов.

08 жовтня 2020 року на адресу суду повернувся конверт із копією ухвали про відкриття провадження у справі з копією позовної заяви, який направлявся відповідачу.

/ а. с. 20 /

Згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

За ініціативою суду справа була призначена до розгляду з викликом сторін.

Позивач в судовому засіданні позов підтримав.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином у порядку, визначеному ч. 1 ст. 130 ЦПК України.

Про причину неявки суд до відома не поставив.

Відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

На виконання даної вимоги закону, на офіційному веб-сайті судової влади України було розміщено повідомлення про виклик відповідачів до суду.

Повідомлення про розгляд справи шляхом оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України є належним повідомленням.

Враховуючи викладене вище, суд вважає, що були вжиті всі визначені законом заходи для повідомлення відповідача про розгляд справи.

Ухвалою суду від 10 серпня 2020 року у справі було відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження.

Згідно зі ст. 178 ЦПК України відповідачу був наданий строк для надання відзиву на позовну заяву.

Станом на день ухвалення рішення у справі відповідач своїм правом не скористався, відзив на позову заяву не подав.

Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:

1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;

2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;

3) відповідач не подав відзив;

4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Виходячи з цього та враховуючи думку позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача, виходячи з наступного.

Статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом, і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено і в статті 41 Конституції України, в якій гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом.

Непорушність права власності закріплено і в статті 321 ЦК України, відповідно до частини першої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.

За положенням частини першої, другої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Судом встановлено, що на підставі Договору дарування частки квартири від 08 травня 2019 року позивач є власником 1/3 квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Право власності позивача на частину спірної квартири підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

З Витягу № 13830806 з Реєстру територіальної громади м. Києва вбачається, що відповідач зареєстрований у спірній квартирі.

/ а.с. 5 - 6, 22 /

З матеріалів справи вбачається, що позивач з моменту отримання частини квартири в дар намагався скористатися своїми права власника, однак відповідач чинить йому перешкоди в користуванні квартирою, не надаючи ключів від вхідних дверей.

Вказані обставини підтверджуються неодноразовими зверненнями позивача до Солом`янського управління поліції Головного управління Національної поліції України та відповідями на вказані звернення.

/ а.с. 7 - 9, 12 - 14 /

Відповідно до ч.ч.1.3 ст.391 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

З урахуванням викладеного вище суд вважає, що права позивача, як співвласника спірної квартири, порушуються відповідачем, а тому вимоги позивача є обґрунтованими.

Відповідно до статей 355, 356, 358 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Судом встановлено, що між сторонами існує конфліктна ситуація з приводу користування квартирою.

Позивач в судовому засіданні підтвердив, що він, як співвласник, доступу до квартири не має.

В пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року « Про судову практику в справах за позовами про захист права власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі приміщення та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Таким чином, порядок користування жилими приміщеннями у квартирі, яка належить на праві власності кільком особам, може бути встановлений у випадку, коли такі приміщення є відособленими та за розміром відповідають часткам цих осіб у квартирі.

З плану квартири вбачається, що її загальна площа становить 55,6 кв.м., в тому числі житлова - 33,6 кв.м.

Кімнати мають розмір відповідно 19, 9 кв.м. та 14, 6 кв.м.

Отже, частка позивача в праві власності на неї становить 18, 5 кв.м., в тому числі житлової - 11,2 кв.м. житлової площі.

Враховуючи конфліктну ситуацію, яка склалася між сторонами з приводу користування спірною квартирою, перешкоди з боку відповідача в користуванні квартирою позивачем, з метою врегулювання конфліктної ситуації суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача.

Суд при цьому вважає, що виділення йому в користування кімнати розміром 14, 6 кв.м., виходячи з загального розміру та планування квартири, яка на 2, 4 кв.м. більше належної йому частки в праві власності, не порушує прав власників та вимог ст.358 ЦКУкраїни.

Суд при цьому також враховує, що відповідно до ч.5 ст.319 ЦК України власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Виходячи з цього, враховуючи, що запропонований позивачем порядок користування жилою площею не порушує вимог закону та прав сторін, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Тобто, при зверненні до суду з позовом на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог.

Натомість відповідач повинен довести саме свої заперечення проти доводів позивача.

Згідно зі ст. ст.76, 80, 229 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обгрунтовують заявлені вимоги чи заперечення, або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Це положення є одним із основних принципів цивільного судочинства - принципу змагальності.

Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні принципу змагальності, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною.

Відповідно до ст.ст.12,13 ЦПК України суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Виходячи з викладеного вище, надані позивачем докази, суд вважає обгрунтованими вимоги позивача та їх задоволення.

Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, розмір судового збору становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

З урахуванням задоволення позову стягненню з відповідача на користь держави підлягає судовий збір у розмірі 1 681, 60 гр.

Керуючись ст.ст. 8, 41 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 317, 319, 321, 328, 355, 356, 358, 391 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76-82, 141, 259, 263-265, 268, 273, 280-284 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_1 в користуванні власністю - 1/3 частиною квартири АДРЕСА_1 .

Встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 .

Виділити в користування ОСОБА_1 житлову кімнату розміром 14,6 кв.м.

Виділити в користування ОСОБА_2 житлову кімнату розміром 19, 0 кв.м.

Інші приміщення: кухню площею - 7,3 кв.м., вбиральню - 1,5 кв.м., ванну кімнату - 2,1 кв.м., коридори - 2,8 кв.м. та 8, 8 кв.м. залишити в спільному користуванні сторін.

Стягнути з ОСОБА_2 / адреса: АДРЕСА_3 , 60 гр. судового збору на користь держави.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, який його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його отримання.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення складено 15 січня 2021 року.

Суддя Л .А. Шереметьєва