ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

Справа № 636/208/19

Провадження № 22-ц/818/180/20

21 лютого 2020 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого Сащенко І.С.

суддів Тичкової О.Ю., Овсяннікової А.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - ФОП ОСОБА_2 , АТ «Акцент-банк»,

розглянув в порядку спрощеного апеляційного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу АТ «Акцент-банк» на рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 31 липня 2019 року та додаткове рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 29 серпня 2019 року (суддя Гуменний З.І.) по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 та АТ «Акцент-банк» про захист прав споживачів, розірвання договору та стягнення грошових коштів,-

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою про захист прав споживачів, розірвання договору та стягнення грошових коштів, в якій просив суд розірвати з 06 вересня 2018 року кредитний договір за заявою позичальника № ABHORS29 від 03.09.2018, укладений між ОСОБА_1 та АТ «Акцент-Банк», припинити договірні обов`язки ОСОБА_1 по кредитному договору за заявою позичальника № ABHORS29 від 03.09.2018 з 06 вересня 2018, розірвати договір за індивідуальним номером замовлення GB00229 від 03.09.2018 укладений між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 , стягнути з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачені кошти у розмірі 13088,00 грн., суму відсотків та інших нарахувань банком за користування кредитом з 06.09.2018 до дня повернення коштів кредитодавцю згідно з розрахунком кредитодавця, неустойку в розмірі 1% вартості продукції за кожний день затримки повернення грошей у сумі 15182,00 грн. та компенсацію за нанесення моральної шкоди в розмірі 5000 грн., зобов`язати АТ «Акцент-Банк» повернути на кредитний рахунок позивача незаконно списані кошти по меморіальному ордеру в сумі 11733 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 03.09.2018 між ним та ФОП ОСОБА_2 був укладений договір за індивідуальним номером замовлення GB 00229, за умовами якого ОСОБА_1 доручив, а ФОП ОСОБА_2 зобов`язався організувати роботи по виготовленню та передачі у власність ПВХ конструкції за ціною виконавця, в якому сторони визначили вартість договору у розмірі 13088,00 грн. Довірившись ФОП ОСОБА_2 , який сам, використовуючи паспорт позивача, оформляв документи на розстрочку, позивач підписав банківські документи та оформив кредит в АТ «Акцент-Банк», не читавши їх. В подальшому більш детально ознайомившись з умовами договорів, позивач вирішив від них відмовитись, оскільки умови договору суперечать його інтересам, і вартість ПВХ конструкцій була завищена та ціна послуг збільшилася в чотири рази, а саме з 7 000 грн. до 27467 грн. 05.09.2018 позивач направив заяву ФОП ОСОБА_2 на розірвання договору № GB00229 від 03.09.2018 та 06.09.2018 року відправив заяву про розірвання кредитного договору № ABHORS29 від 03.09.2018 на адресу АТ «А-Банк». Не отримавши від обох адресатів відповіді позивач 10.09.2018 звернувся особисто в АТ «А-Банк» і до ФОП ОСОБА_2 з вимогами розірвання договорів. Оскільки у п.9а кредитного договору (заяви позичальника № ABHORS290 від 03.09.2018) кредитодавець визначив, що грошові кошти в сумі 13088 грн. безготівково перераховуються на поточний рахунок продавця - відповідача1, а не на картковий рахунок споживача, то позивач, подаючи Додаткову угоду про розірвання договору № GB00229 від 03.09.2018 відповідачу 1, крім розірвання договору, включив п. 2 з вимогою повернути йому 13088 грн., щоб він повернув ці кошти кредитодавцю, як і вимагає ст. 15 п. 3 Закону України «Про споживче кредитування». ФОП ОСОБА_2 відмовився прийняти і виконати надану йому додаткову угоду. АТ «А-Банк» у відповідь на заяви позивача про розірвання договору відмовив у його розірванні та вимагав надати письмове підтвердження того, що товар не був поставлений позивачу або акт про повернення товару продавцеві. Отже, враховуючи, що позивач у передбачений законом строк та спосіб повідомив ФОП ОСОБА_2 про розірвання договору (індивідуальний номер замовлення № GB00229) від 03.09.2018, а АТ «А-Банк» - про розірвання кредитного договору (заява позичальника № ABHORS29) від 03.09.2018 року, позивач вважає що наявні всі підстави для розірвання цих договорів у судовому порядку та стягнення сплаченої суми за вказаними договорами та завданих збитків.

Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 31 липня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково; розірвано з 06 вересня 2018 року кредитний договір (заява позичальника № АВНОRS29) від 03 вересня 2018 року, укладений між ОСОБА_1 та АТ «Акцент-Банк»; припинено договірні обов`язки ОСОБА_1 по кредитному договору (заява позичальника № АВНОRS29) від 03 вересня 2018 року з 06 вересня 2018року; розірвано договір (індивідуальний номер замовлення GB00229) від 03 вересня 2018 року, укладений між ОСОБА_1 та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_1 ; стягнуто з фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_2 , сплачені кошти за договором (індивідуальний номер замовлення GB00229) від 03 вересня 2018 року у розмірі 13088 грн.00 коп.; стягнуто з фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_2 , суму відсотків за користування кредитом з 06.09.2018 року до дня повернення коштів кредитодавцю згідно з розрахунком кредитодавця; стягнуто з фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_2 , компенсацію за нанесення моральної шкоди в розмірі 5000 грн. 00 коп.

Додатковим рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 29 серпня 2019 року стягнуто з ФОП ОСОБА_2 та АТ «Акцент-банк» в дохід держави в рівних частинах судовий збір у розмірі 11526 грн. 00 коп.

Не погодившись з вказаними рішеннями суду АТ «Акцент-банк» звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 31 липня 2019 року та додаткове рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 29 серпня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог про захист прав споживачів, розірвання договору та стягнення грошових коштів відмовити у повному обсязі.

Скарга мотивована неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи; порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що суд неправильно застосував вимоги ст. 15 ЗУ «Про споживче кредитування», які передбачають припинення договору, а мав застосувати приписи ст. 651 ЦК України, якими регулюється розірвання договорів. Додаткове рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 29 серпня 2019 року підлягає скасування як похідне від первісного рішення.

ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що апелянтом є лише АТ «Акцент-банк», яке просить скасувати рішення у повному обсязі, в тому числі і щодо вимог до ФОП ОСОБА_2 ; підписана позивачем заява позичальника виявилась фактично кредитним договором; суд правильно застосував вимоги ст. 15 ЗУ «Про споживче кредитування» до спірних правовідносин.

Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив із того, що позивач ОСОБА_1 ані коштів, ані товар за оспорюваним договором не отримував, оскільки грошові кошти банком були перераховані в той же день ФОП ОСОБА_2 ; позивач у передбачений законом строк та спосіб повідомив відповідача - ФОП ОСОБА_2 про розірвання договору (індивідуальний номер замовлення GD00029) від 03.09.2018, тому суд прийшов до висновку про наявність підстав для його розірвання, наслідком розірвання договору (індивідуальне замовлення GB00229) від 03.09.2018 є стягнення з ФОП ОСОБА_2 на користь позивача всієї сплаченої суми на виконання цього договору № GB00229 від 03.09.2018 у розмірі 13088 грн.; позивач зазнав моральної шкоди від дій ФОП ОСОБА_2 , яка підлягає стягненню на користь позивача.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Матеріалами справи встановлено, що 03.09.2018 року позивач оформив договір споживчого кредиту з ПАТ «А-Банк» за № АВН0RS29 на суму 12143,66 грн., з відсотковою ставкою 0,12% річних, на строк до 02 вересня 2021 року, підписавши заяву позичальника, Паспорт банківського продукту «Розстрочка» (а.с. 10, 11).

03.09.2018 року між ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 укладений договір - індивідуальний номер замовлення GB 00229, за умовами якого ОСОБА_1 доручив, а ФОП ОСОБА_2 зобов`язався організувати роботи по виготовленню та передачі у власність ПВХ конструкції за ціною виконавця, в якому сторони визначили вартість договору у розмірі 13088,00 грн. (а.с. 16-17).

Підписавши Додаток № 1 до Договору GB 00229, позивач підтвердив свою обізнаність про умови кредитування, відсоткову ставку тощо (а.с. 18).

Позивач оформив договір споживчого кредиту з ПАТ «А-Банк» за № АВН0RS29 на суму 12143,66 грн., за яким банк перерахував на рахунок ФОП ОСОБА_2 суму коштів для оплати товару за договором підряду за індивідуальним номером замовлення GB 00229.

06.09.2018 року позивач направив засобами поштового зв`язку заяву ФОП ОСОБА_2 про розірвання договору № GB00229 від 03.09.2018 року, однак лист повернувся позивачу у зв`язку із закінченням строку зберігання у поштовому відділенні (а.с. 23-24).

Того ж дня - 06.09.2018 року рекомендованим листом з повідомленням про одержання позивач направив заяву про розірвання кредитного договору № ABHORS29 від 03.09.2018 року на адресу АТ «А-Банк» (а.с. 25-26).

Не отримавши відповідей від відповідачів на заяви, направлені 06.09.2018 року та 10.09.2018 року позивач особисто звернувся в АТ «А-Банк» та до ФО-П ОСОБА_2 з вимогами розірвання укладених договорів (а.с. 27, 37).

ФОП ОСОБА_2 відмовився прийняти і виконати надану позивачем додаткову угоду, зробивши на ній запис, в якому зазначив, що відмовляється прийняти додаткову угоду про розірвання договору у зв`язку з тим, що конструкції виготовлені та чекають на доставку (а.с. 28).

Відповідно до листів АТ «А-Банк» № 20.1.0.0.0/7-20180912/652 від 10.10.2018 року, № 20.1.0.0.0/7-20180926/313 від 15.11.2018 року, № 20.1.0.0.0/7-20180926/314 від 15.11.2018 року банком було відмовлено у закритті кредитного договору у зв`язку з ненаданням письмового підтвердження того, що товар не був поставлений або акту про повернення товару продавцеві (а.с. 33-36, 38-40).

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 2 ст.651 ЦК встановлено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, установлених договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 15 Закону України «Про споживче кредитування», споживач має право протягом 14 календарних днів з дня укладення договору про споживчий кредит відмовитися від договору про споживчий кредит без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів.

Про намір відмовитися від договору про споживчий кредит споживач повідомляє кредитодавця у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) до закінчення строку, встановленого частиною першою цієї статті.

Протягом семи календарних днів з дати подання письмового повідомлення про відмову від договору про споживчий кредит споживач зобов`язаний повернути кредитодавцю грошові кошти, одержані згідно з цим договором, та сплатити проценти за період з дня одержання коштів до дня їх повернення за ставкою, встановленою договором про споживчий кредит.

При цьому відповідно до ч. 6 ст. 15 цього ж Закону право на відмову від договору про споживчий кредит не застосовується щодо споживчих кредитів, наданих на придбання робіт (послуг), виконання яких відбулося до закінчення строку відмови від договору про споживчий кредит, встановленого частиною першою цієї статті.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач у строки, встановлені ст.15 Закону України «Про споживче кредитування» звернувся до АТ «А-Банк» з відповідною вимогою, на що останнім було повідомлено заявника про те, що розгляд питання можливий лише за наявності підтвердження того, що товар не був доставлений або акту про повернення товару.

Доказів надання вказаних документів, а також повернення протягом 7-денного строку кредитних коштів банку позивачем не надано, а отже підстави для розірвання вказаного договору відсутні.

Висновок суду першої інстанції про розірвання договору з ФОП ОСОБА_2 колегія суддів вважає обґрунтованим.

За договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу (ч.1 ст.865 ЦК України).

Згідно з ч. 2 ст. 867 ЦК України замовник має право у будь-який час до здачі йому роботи відмовитися від договору побутового підряду, сплативши підрядникові частину встановленої ціни роботи пропорційно роботі, фактично виконаній до повідомлення про відмову від договору, та відшкодувавши йому витрати, здійснені до цього моменту з метою виконання договору, якщо вони не входять до частини ціни роботи, яка підлягає сплаті.

За ч. 3 ст. 865 ЦК України до відносин за договором побутового підряду, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що у разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями споживач має право розірвати договір за умови повідомлення про це продавця (виконавця) протягом чотирнадцяти днів з дати одержання документа, який засвідчує факт здійснення правочину поза торговельними або офісними приміщеннями чи прийняття продукції або першої поставки такої продукції, за умови, що така продукція є річчю, а прийняття чи поставка продукції відбувається пізніше часу одержання споживачем документа на їх продаж.

Згідно з ч. 4 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями продавець (виконавець) повинен повернути сплачені гроші без затримки не пізніше тридцяти днів з моменту повідомлення споживачем про розірвання договору.

Позивач відповідно до вимог закону скористався своїм правом на відмову від договору побутового підряду та повернення сплачених коштів, повідомивши про свій намір ФОП ОСОБА_2 .

При цьому посилання на положення п.7.6 договору побутового підряду щодо неможливості розірвання договору колегія суддів не приймає.

Постановою КМУ «Про реалізацію окремих положень Закону України «Про захист прав споживачів» № 172 від 19.03.1994 року, визначений перелік товарів належної якості згідно з додатком N 3, що не підлягають обміну (поверненню), якщо вони не задовольняють споживачів з будь-яких причин, зокрема, скло, нарізане або розкроєне під розмір, визначений покупцем (замовником).

Беручи до уваги те, що на час звернення позивача до ФОП ОСОБА_2 з вимогами про розірвання договору замовлення позивача на виготовлення ПВХ конструкцій не було виконано, а лише станом на 11.09.2018 було зареєстроване, а станом на 14.09.2018 знаходилось в роботі, застосування положень вказаної постанови КМУ є необґрунтованим.

Крім того, згідно з ч. 2 ст. 867 ЦК України умови договору, що позбавляють замовника права відмовитися від договору побутового підряду, є нікчемними.

З огляду на викладене висновок суду першої інстанції про наявність підстав для його розірвання та стягнення з ФОП ОСОБА_2 на користь позивача всієї сплаченої суми на виконання цього договору № GB00229 від 03.09.2018 року у розмірі 13088 грн. є обґрунтованим.

Разом з цим підстави для стягнення процентів за користування кредитом з ФОП ОСОБА_2 відсутні, оскільки відповідно до наведених вище норм обов`язок зі сплати процентів до розірвання кредитного договору покладається на позивача.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 січня 1995 р. під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

У пункті 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві.

При оцінці обґрунтованості вимог позивачів у справах про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Проте жодних доказів на підтвердження спричинення позивачу моральної шкоди не надано, її розмір належним чином не обґрунтовано.

Зважаючи на викладене, рішення суду першої інстанції, відповідно до ст. 376 ЦПК України підлягає зміні.

В частині відмови у задоволенні решти позовних вимог рішення не оскаржувалось і судом апеляційної інстанції не переглядалось.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

У зв`язку із задоволенням однієї позовної вимоги майнового та однієї вимоги немайнового характеру до ФОП ОСОБА_2 , з останнього підлягає стягненню на користь держави 1536,80 грн. (768,40 + 768,40).

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд -

постановив:

Апеляційну скаргу АТ «Акцент-банк» задовольнити частково.

Рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 31 липня 2019 року змінити, додаткове рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 29 серпня 2019 року скасувати.

В частині задоволення вимог про розірвання кредитного договору (заява позичальника № АВНОRS29) від 03 вересня 2018 року, укладеного між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «Акцент-Банк»; припинення договірних обов`язків ОСОБА_1 по кредитному договору (заява позичальника № АВНОRS29) від 03 вересня 2018 року з 06 вересня 2018року; стягнення з фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відсотків за користування кредитом з 06.09.2018 року до дня повернення коштів кредитодавцю згідно з розрахунком кредитодавця; стягнення з фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсації за нанесення моральної шкоди в розмірі 5000 грн. скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про залишення вказаних позовних вимог ОСОБА_1 без задоволення.

В іншій частині рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 31 липня 2019 року залишити без змін.

Стягнути з ФОП ОСОБА_2 на користь держави судовий збір за подання позовної заяви у сумі 1536,80 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.С. Сащенко

Судді О.Ю.Тичкова

А.І.Овсяннікова