ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

18 листопада 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/5702/20

Головуючий у першій інстанції - Коверзнев В. О.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1215/20

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді: Мамонової О.Є.,

суддів: Висоцької Н.В., Онищенко О.І.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 серпня 2020 року (ухвалене о 12:14) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини, -

У С Т А Н О В И В:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від всіх його доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Позов обґрунтовувала тим, що перебувала з відповідачем у шлюбі, який був розірваний рішенням суду від 04.01.2018. Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_3 , який на даний час проживає з позивачкою. Відповідач свого обов`язку відповідно до ст. 180 СК України по утриманню дитини не виконує.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 13.08.2020 позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/7 частки усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 08.07.2020 і до досягнення дитиною повноліття.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції змінити та стягнути з відповідача аліменти на утримання сина в розмірі 1/4 частки усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно до повноліття сина, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що стягнувши аліменти в розмірі 1/7 частини заробітку відповідача, суд порушив норми ст. 182, 183 СК України, оскільки виходив не з принципів максимально можливого урахування інтересів дитини та принципів, що батьки несуть відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Заявниця зазначає, що її дохід вдвічі менший ніж дохід відповідача, вона несе витрати на оренду квартири по 4 000 грн щомісяця. Вказує, що судом не з`ясовано її стан здоров`я, наявність інших постійних матеріальних витрат. Так, її витрати на підтримку власного здоров`я складають близько 1 000 грн щомісяця, також вона вимушена нести витрати в межах 1 000 - 1 500 грн в місяць на матеріальну допомогу брату, який є особою з інвалідністю ІІ групи. Після оплати вказаних щомісячних витрат на допомогу брату, придбання ліків, оренду житла та сплату комунальних послуг, позивачці з сином не вистачає коштів до наступної заробітної плати.

При цьому, відповідач є працездатною здоровою особою, на утриманні непрацездатних осіб не має, забезпечений власним житлом.

До апеляційної скарги заявницею додано копії договору оренди житлового приміщення від 10.05.2020, документів на підтвердження наявності інвалідності у брата та консультативного висновку невропатолога сімейної клініки «ТЕСЛА» від 28.08.2020.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на те, що доводи апеляційної скарги не спростовують фактичних обставин справи, встановлених судом, і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права.

Зазначає, що судом присуджено аліменти у розмірі, що є більшим від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та забезпечить дитині належне матеріальне утримання.

Наголошує, що в апеляційній скарзі позивачка не наводить жодного аргументу щодо недостатності аліментів у присудженому розмірі саме для задоволення потреб та забезпечення гармонійного розвитку дитини. На підтвердження своїх доводів заявниця надає копії документів, неможливість подання яких до суду першої інстанції жодним чином не обґрунтована, з огляду на що, додані позивачкою до апеляційної скарги докази не можуть бути прийняті апеляційним судом.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, врахувавши доводи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що вимога про стягнення аліментів з відповідача ґрунтується на законі. Районний суд вважав доцільним стягнення аліментів в розмірі 1/7 частки усіх видів заробітку (доходу), що в абсолютному значенні становить 3 693 грн, і з урахуванням матеріальної участі матері в утриманні дитини забезпечить її належне матеріальне утримання.

Апеляційний суд погоджується з висновком районного суду про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення аліментів, однак висновок районного суду про призначення їх у розмірі 1/7 частки від всіх видів заробітку (доходу) відповідача не відповідає обставинам справи, виходячи з наступного.

Судом у справі встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 15.09.2012, який було розірвано рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 04.01.2018 (а.с. 6).

Від шлюбу мають малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 7).

Сторонами не заперечується, що вони проживають окремо, син проживає разом з матір`ю та перебуває на її утриманні (а.с. 8).

Згідно з довідкою ТОВ «Нова пошта» від 11.08.2020 № 61184 ОСОБА_2 з 10.02.2020 займає посаду територіального менеджера, його дохід за період з лютого по липень 2020 року становить 155 112,68 грн (за відрахуванням податків та зборів), у середньому близько 25 000 грн щомісяця (а.с. 26).

За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності ОСОБА_2 на праві власності належить 1/4 частка квартири АДРЕСА_1 .

Дохід позивачки, яка працює на посаді фахівця у ТОВ «Нова Пошта», згідно довідки № 61614 від 28.08.2020 за червень, липень 2020 року склав 22 476,77 грн (за відрахуванням податків та зборів), близько 10 000 грн на місяць (а.с. 51).

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частинами 1, 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Приписами ч. 2 ст. 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи, крім іншого, зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати суду докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частини 2, 4, 5, 8 статті 83 ЦПК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За відсутності поважних причин неподання нового доказу до суду першої інстанції апеляційний суд не має права досліджувати цей доказ, поданий позивачем в апеляційній інстанції (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 638/13998/14-ц, аналогічний правова позиція Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 458/867/15-ц).

Додані до апеляційної скарги позивачкою копії документів (копії договору оренди житлового приміщення від 10.05.2020, довідки до акту огляду МСЕК серії 12 ААБ, довідки УПСЗН Прилуцької міської ради від 18.08.2020 № 03-27/73, свідоцтв про народження, довідки УПСЗН Прилуцької міської ради про доходи, пенсійного посвідчення серії НОМЕР_1 , довідки ГУ ПФУ в Чернігівській області про доходи № 3929 від 31.08.2020, консультативного висновку невропатолога СК «ТЕСЛА» від 28.08.2020 (а.с. 42-52)) не були нею подані до суду першої інстанції.

Об`єктивних обставин, що перешкоджали та унеможливлювали подати вказані докази до суду першої інстанції у встановлені процесуальним законом строки позивачкою не наведені, а тому за відсутності поважних причин неподання нових доказів в апеляційного суду відсутні підстави для їх дослідження.

Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток (ч. 2 ст. 150).

За ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею (ч. 2 ст. 157 СК України).

Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ст. 180).

Частино 3 ст. 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Приписами ст. 182 Сімейного кодексу України закріплено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом.

У ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» зазначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України.

Частини 2, 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» наголошують, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей, однак предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Частинами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини).

Статтею 27 Конвенції про права дитини, передбачено, що Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно преамбули Європейської конвенції про здійснення прав дітей, ратифікованої Україною 03.08.2006, визначається важливість ролі батьків у захисті та підтримці прав і найвищих інтересів дітей, зважаючи на те, що Держави в разі необхідності мають також брати участь у такому захисті й у такій підтримці.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися при вирішенні питань, що безпосередньо стосуються дитини з причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР.

Враховуючи наведені вище положення, встановлений міжнародним та національним законодавством принцип забезпечення якнайкращих інтересів дитини, норму ст. 180 СК України щодо рівного обов`язку кожного з батьків по забезпеченню дитині необхідного матеріального утримання, а також відсутність у відповідача інших дітей та/або утриманців, відсутність істотних обставин, які могли б впливати на виконання ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків, працездатність та наявність стабільного доходу, а отже і можливість сплачувати аліменти, з урахуванням інтересів та потреб саме дитини, апеляційний суд вважає, що наявні всі підстави для стягнення з відповідача аліментів на утримання малолітнього сина у розмірі 1/4 частини від його заробітку (доходу), тобто у заявленому позивачкою розмірі. Встановлені судом обставини дають можливість ОСОБА_2 належним чином виконувати покладені на нього законодавством зобов`язання, а саме сплачувати аліменти у вказаному розмірі на утримання свого єдиного сина до досягнення ним повноліття.

Належні та допустимі докази того, що відповідач не має змоги сплачувати аліменти у розмірі 1/4 частини заробітку у матеріалах справи відсутні.

Апеляційний суд не бере до уваги доводи відповідача про те, що судом присуджено аліменти у розмірі, що є більшим від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та забезпечить дитині належне матеріальне утримання, оскільки закріплений на законодавчому рівні мінімальний розмір аліментів не виконує обмежувальну функцію при визначенні розміру аліментів, який цей мінімум перевищує.

Аналогічний правовий висновок наведений у постанові Верховного Суду від 31.10.2018 справа № 461/4936/16.

Суд першої інстанції вищезазначених обставин справи та принципу якнайкращих інтересів дитини не врахував, обмежившись лише тим, що вирахувана 1/7 частина заробітку відповідача в сумі 3 693 грн буде достатньою для належного матеріального утримання дитини.

Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , на підставі п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підлягає зміні шляхом збільшення розміру визначеної до стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 частки всіх видів заробітку (доходу) з 1/7 до 1/4.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ч. 1 п. 3, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 серпня 2020 року - змінити, збільшивши розмір визначеної до стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 частки всіх видів заробітку (доходу) з 1/7 до 1/4.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду.

Помічник судді О.М.Галушко

18.11.2020