Справа № 347/884/18
Провадження № 22-ц/4808/1191/20
Головуючий у 1 інстанції Гордій В. І.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Максюти І.О., Томин О.О.

з участю секретаря Петріва Д.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Косівського районного суду від 02 вересня 2020 року, вскладі судді Гордія В.І., у справі за позовом ОСОБА_1 до Косівської міської ради, ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог: ОСОБА_3 про визнання недійсним Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку та усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Косівської міської ради, ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог: ОСОБА_3 про визнання недійсним Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку та усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою.

Позовну заяву мотивувала тим, що вона проживає в АДРЕСА_1 , і їй на праві власності належить земельна ділянка площею 0,0434 га для ведення особистого селянського господарства, яка межує з земельними ділянками відповідачки ОСОБА_2 , у АДРЕСА_2 .

Відповідачці ОСОБА_2 , на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,0669 га, кадастровий номер :01:005:0662, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, на яку 30.09.2011 року їй видано Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 418343. Вказаний Державний акт вважає незаконним та таким, що підлягає до скасування.

Відповідачці ОСОБА_2 її батько ОСОБА_4 подарував дві земельні площею 0,0863 га та площею 0,0653 га, що розташовані в м. Косів. Земельна ділянка площею 0,0653 га належала дарувальнику - ОСОБА_4 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю 111-1Ф №004947, який виданий Косівською міською радою 17.10.2002 року на підставі рішення цієї ж ради від 24.12.1993року та 27.09.2000 року.

Незважаючи на те, що в Державному акті на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0653 га для обслуговування житлового будинку і господарських споруд, виданому на ім`я попереднього власника ОСОБА_4 була зазначена громадська стежка і даний факт встановлений рішеннями судів, які вступили в законну силу, відповідачка ОСОБА_2 -Д. виготовила новий Державний акт на право приватної власності на землю на своє ім`я, на підставі договору дарування земельної ділянки від 02.10.2007 року на земельну ділянку площею 0,0669 га однак у акті не зазначено громадську стежку загального користування. При цьому, площа її земельної ділянки збільшилася на 0,0016 га, тобто, на площу громадської стежки, що позбавило позивачку вільного, безперешкодного доступу до її земельної ділянки. А тому вважає даний Державний акт незаконним та просить його скасувати, а також зобов`язати ОСОБА_2 не чинити їй перешкоди у користуванні громадською стежкою по АДРЕСА_2 та демонтувати металеву огорожу (сітку) встановлену на стежці.

Рішенням Косівського районного суду від 02 вересня 2020 року в позові ОСОБА_1 до Косівської міської ради, ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог: ОСОБА_3 про визнання недійсним Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку та усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на незаконність рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що рішеннями судів встановлено, що в Державному акті на право приватної власності на земельну ділянку 111-1Ф №004947, який виданий Косівською міською радою 17.10.2002 року на ім`я ОСОБА_4 (попереднього власника земельної ділянки) на земельну ділянку площею 0,0653 га для обслуговування житлового будинку і господарських споруд, була зазначена громадська стежка, також зобов`язано ОСОБА_4 не чинити позивачці та її матері перешкоди в користуванні цією стежкою. Про Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0669 га, кадастровий номер :01:005:0662, що розташована в АДРЕСА_2 , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд серії ЯЛ № 418343 виданий 30.09.2011 року, позивачка дізналась 30.06.2017 року, в час коли збирала докази для звернення до суду з вимогами про усунення перешкод в користуванні громадською стежкою. Доказом цього є лист Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області відділ у Косівському районі від 30.06.2017 року. Перебіг позовної давності для звернення до суду з даними позовними вимогами починається з часу коли вона довідалась про порушення її права, а саме 30.06.2017 року. Даному факту судом не надано належну оцінку. Судом не вказано з яких підстав відмовлено в задоволенні позовних вимог в частині визнання незаконним та скасування Державного акту на право власності на земельну ділянку на ім`я відповідачки ОСОБА_2 .

Вважає, що суд не обґрунтував свій висновок стосовно позовних вимог про визнання недійсним Державного акту на право власності на землю, виданого ОСОБА_2 . В оскаржуваному Державному акті на право власності на землю площа земельної ділянки становить 0,0669 га, а в договорі дарування площа земельної ділянки 0,0653 га та відсутня громадська стежка. Передаючи у приватну власність відповідачці громадську стежку, Косівська міська рада порушила норми ст. 83 ЗК України. Відповідачка у відзиві вказує, що площа її земельної ділянки збільшилась за рахунок того, що 13.07.2007 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , Косівською міською радою укладена мирова угода, яка затверджена ухвалою Косівського районного суду від 13 липня 2007 року. Даний факт не відповідає дійсності, оскільки договір дарування було укладено 02.12.2007 року, тобто через 3 місяці після укладення мирової угоди і площа подарованої земельної ділянки становила 0,0653 га.

Суд відмовляючи у задоволенні позову у зв`язку з пропуском строків позовної давності повинен був надати оцінку всім доказам по справі та розглянути справу по суті.

Також суд неправильно тлумачив покази позивачки, зазначивши що відповідачка чинить перешкоди їй уже близько 10 років. Згідно її пояснень, тривалий час - до червня 2017 року вона не користувалася земельною ділянкою та стежкою по сімейних обставинах та через хворобу. У зв`язку з тим, що відповідачка в червні 2017 року не давала вільного доступу до її земельної ділянки, змушена була звернутись до Комісії з питань земельних відносин та охорони земель при Косівській міській раді. 21.02.2018 року комісією проведено обстеження стежки до її земельної ділянки та встановлено, що позивачка та її мама ОСОБА_3 не мають доступу до земельної ділянки у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 встановила огорожу та перекрила прохід.

Вважає, що суд безпідставно та неправильно не застосував норми ч. 1 ст. 261 ЦК України та не визнав поважними причини пропуску нею позовної давності. Також судом неправильно застосовано ст. 334 ЦК України, оскільки законність договору дарування вона не оспорює. Судом застосовано ст. 393 ЦК України, але не вирішено справу по суті. Вважає, що Державним актом на право власності на землю виданим 30.09.2011 року на ім`я ОСОБА_2 порушено її право на вільне і безперешкодне користування громадською стежкою, яка проходить до її земельної ділянки.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішенням, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

У судовому засіданні апеляційного суду апелянтка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_5 підтримали доводи апеляційної скарги з наведених в ній мотивів, просили рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Представник відповідачки ОСОБА_2 - адвокат Беньковський В.А. заперечив доводи апеляційної скарги, посилаючись на обґрунтованість висновків суду обставинам справи, просили рішення суду залишити без змін.

Представник Косівської міської ради в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Третя особа ОСОБА_3 подала заяву про розгляд справи без її участі, апеляційну скаргу ОСОБА_1 підтримує повністю, просить рішення суду скасувати.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Судове рішення ухвалене судом першої інстанції не відповідає вищезазначеним вимогам.

Ухвалюючи рішення по справі, суд першої інстанції виходив із того, що позивачкою ОСОБА_1 пред`явлено позов до відповідачів після спливу строків позовної давності, підстав для поновлення строку судом не встановлено, а тому у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовив.

Однак із таким висновком суду не можна погодитись з огляду на наступне.

Судом встановлено, що спір між сторонами існує з приводу користування позивачкою ОСОБА_1 громадською стежкою яка проходить через земельну ділянку відповідачки ОСОБА_2 .

Із матеріалів справи вбачається, що позивачці по справі ОСОБА_1 згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 27.05.2015 року, на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,0434 га, що розташована в АДРЕСА_2 , цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства. (т.1 а.с.9).

Відповідачка ОСОБА_2 згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку, Серія ЯЛ № 418343 від 05.10.2011 року, являється власником земельної ділянки площею 0,0669 га, що розташована в АДРЕСА_2 , цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Державний акт на право власності на земельну ділянку видано на підставі договору дарування земельної ділянки від 02.10.2007 року №3307 ВЕХ №781979 (т.1 а.с.7) згідно якого ОСОБА_4 передав безоплатно у власність дочці ОСОБА_2 серед інших, земельну ділянку площею 653 кв.м. належну йому на підставі державного акту на право приватної власності на землю ІІІ-ІФ № 0104947 виданий Косівською міською радою 17.10.2002 року.

Встановлено, що згідно вищезазначеного державного акту, виданого на ім`я ОСОБА_4 , йому на праві власності належала земельна ділянка площею 0,0653 га для обслуговування житлового будинку, господарських споруд, що розташована в м. Косів. Із плану зовнішніх меж земельної ділянки ОСОБА_4 убачається, що через земельну ділянку проходить громадська стежка.

Разом з тим, у Державному акті виданому на ім`я ОСОБА_2 громадська стежка не відображена, а площа земельної ділянки збільшена з 0,0653 га до 0,0669 га.

Згідно акту комісії з питань земельних відносин та охорони земель від 21.02.2018 року за заявою ОСОБА_1 проведено обстеження стежки до її земельної ділянки по АДРЕСА_1 в ході якого встановлено, що вона не має доступу до вказаної земельної ділянки у зв`язку з тим, що сусідній межівник ОСОБА_2 встановила металеву огорожу (сітку) яка перекрила прохід.

Спір щодо користування громадською стежкою по АДРЕСА_2 вже був предметом судового розгляду.

Так, рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 06.07.2010 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 - ОСОБА_6 про усунення перешкод в користуванні стежкою та визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю задоволено частково зустрічний позов та зобов`язано ОСОБА_4 не чинити перешкод ОСОБА_3 у користуванні громадською стежкою по АДРЕСА_2 та демонтувати встановлену на стежці хвіртку (т.1 а.с. 15-16).

Також рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 14.07.2011 року задоволено частково позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа Косівська міська рада про усунення перешкод в користуванні пішохідною стежкою та стягнення моральної шкоди та зобов`язано ОСОБА_4 не чинити перешкод ОСОБА_7 в користуванні пішохідною стежкою, по АДРЕСА_2 та демонтувати встановлену на стежці хвіртку.

Таким чином, факт наявності пішохідної стежки через земельну ділянку відповідачки ОСОБА_2 встановлений попередніми рішеннями судів.

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судом встановлено, що ОСОБА_8 , отримавши згідно договору дарування від 02.10.2007 року в дар земельну ділянку площею 0,0653 га для обслуговування житлового будинку, господарських споруд в АДРЕСА_2 , Державний акт на право власності на цю земельну ділянку виготовила пізніше і такий їй видано 30.09.2011 року.

Із позовом про визнання незаконним та скасування державного акту на право приватної власності на земельну ділянку виданого на ім`я ОСОБА_2 та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою - ОСОБА_1 звернулася 10.05.2018 року.

Відповідачка ОСОБА_8 31.08.2020 року подала заяву про застосування строків позовної давності та відмову у позові, посилаючись на те, що ОСОБА_1 позов пред`явлено з пропущеним без поважних причин строком позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність, згідно ст. 257 ЦК України, встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Сплив позовної давності, згідно ч.4 ст. 267 ЦК України, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч.5).

Як убачається із змісту позовної заяви та зібраних доказів у справі ОСОБА_1 про видачу ОСОБА_2 - ОСОБА_6 оспорюваного державного акту на право приватної власності на землю, у якому не зазначено громадську стежку дізналася у червні 2017 року, отримавши з відділу Держгеокадастру у Косівському районі копію зазначеного державного акту.

Будь-яких інших доказів про те, що ОСОБА_1 було відомо про видачу ОСОБА_2 зазначеного державного акту матеріали справи не містять.

З огляду на зазначене, ОСОБА_1 про порушення свого права видачею державного акту на право приватної власності на землю на ім`я ОСОБА_2 - ОСОБА_6 дізналася у червні 2017 року, звернувшись із позовом до суду у травні 2018 року не пропустила трьохрічний строк звернення з позовом до суду, а тому підстави для його поновлення відсутні.

Що стосується позовних вимог про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, слід зазначити наступне.

Відповідно до положень ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Позов власника про усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України) є негаторним. Позовна давність не поширюється на вимоги власника чи іншого володільця про усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном, що не пов`язані з позбавленням володіння, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі, а тому негаторний позов може бути пред`явлений позивачем упродовж усього часу тривання правопорушення.

Таким чином позивачка ОСОБА_1 не пропустила строк звернення з позовом до суду про усунення перешкод у користуванні належною їй на праві власності земельною ділянкою, а тому її порушене право підлягає захисту.

Зазначеним обставинам суд не дав належної правової оцінки та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 за спливом позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачкою

ОСОБА_9 зв`язку з наведеним рішення суду підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до положень ч.1 ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Частиною 2 ст. 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Зібраними доказами по справі встановлено, що відповідачці ОСОБА_10 на підставі договору дарування земельної ділянки, видано Державний акт на право власності на земельну ділянку, Серія ЯЛ № 418343 від 05.10.2011 року, площею 0,0669 га, що розташована в АДРЕСА_2 , цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, однак у даному державному акті не вказано пішохідний прохід (громадську стежку) яка була відображена у державному акті попереднього власника дарувальника ОСОБА_11 (батька відповідачки) та яка слугує позивачці ОСОБА_1 єдиним встановленим проходом до належної їй на праві власності земельної ділянки площею 0,0434 га.

Отже видачею ОСОБА_10 вищезазначеного державного акта на право власності на земельну ділянку порушено право позивачки ОСОБА_1 на користування громадською стежкою, то такий слід визнати незаконним та скасувати.

Крім того, у судовому засіданні встановлено, що при вході на громадську стежку ОСОБА_8 встановила металеву огорожу (сітку), чим створює перешкоди ОСОБА_1 у доступі та користуванні її земельною ділянкою. У зв`язку з цим, позовні вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання відповідачку усунути перешкоди у користуванні громадською стежкою та демонтувати металеву огорожу (сітку) є обгрунтованими та підлягають до задоволення.

Питання судових витрат суд вирішує відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, оскільки позовні вимоги позивача задоволено, то з відповідачки ОСОБА_2 слід стягнути на користь ОСОБА_7 понесені нею судові витрати по оплаті судового збору при зверненні з позовом до суду та при подачі апеляційної скарги в сумі 1967 грн.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Косівського районного суду від 02 вересня 2020 року скасувати та постановити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серія ЯЛ № 418343 виданий 30.09.2011 року на ім`я ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,0669 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована по АДРЕСА_2 , кадастровий номер земельної ділянки 263610100:01:005:0662.

Зобов`язати ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкоди у користуванні громадською стежкою по АДРЕСА_2 , шляхом демонтажу металевої огорожі (сітки) встановленої на стежці.

Стягнути зВалуйської ОСОБА_12 (і.к. НОМЕР_1 ,проживаючої в АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 (і.к. НОМЕР_2 , проживаючої в АДРЕСА_1 ) ) понесені нею судові витрати по справі у сумі 1967 грн.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 листопада 2020 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: І.О. Максюта

О.О. Томин