Єдиний унікальний номер 725/2862/20
Номер провадження 2/725/486/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.11.2020 року Першотравневий районний суд м.Чернівців

в складі:

головуючого судді Піхало Н. В.

при секретарі Томко І.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,-

ВСТАНОВИВ:

У червні 2020 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що із відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі. За час перебування у шлюбі у них із відповідачем народився син: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживають разом із нею. В подальшому, рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 11.11.2019 року шлюб між нею та ОСОБА_2 розірвано. Після розірвання шлюбу спільна дитина залишилася проживати разом із нею та знаходиться на її утриманні й відповідно між нею та відповідачем не досягнуто домовленості щодо добровільної сплати аліментів на утримання їх дитини.

При цьому зазначала, що син виявляє бажання займатися у спортивних та науково-дослідних гуртках, додатково займатися із репетиторами з української мови, математики та поглиблено вивчає іноземні мови для успішного складення ЗНО, однак такі витрати вона самотужки забезпечити своєму сину не має можливості. На даний час вона працює лікарем-офтальмологом в Державній установі «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України в Чернівецькій області» та має середньомісячний дохід близько 10000 грн., й відповідно їй важко самостійно утримувати сина, оскільки окрім витрат на його харчування, розвиток, забезпечення одягом, книгами, ліками (у випадку хвороби), вона несе ще й витрати на оренду житла у розмірі 100 доларів США щомісячно, й відповідно сплати комунальних послуг, витрати на харчування та перебування сина у школі, а також допомагає матері, яка є пенсійного віку.

Крім того вказувала, що відповідач в свою чергу має задовільний стан здоров`я, інших дітей на його утриманні немає, на його утриманні не знаходяться непрацездатні батьки тощо. При цьому, доходи відповідача мають мінливий характер, він окрім іншого працює продавцем мобільних телефонів в мережі магазинів «Євросота» та водієм служби таксі «Оптимальне», у його власності перебуває дві квартири, які знаходяться по АДРЕСА_1 та по АДРЕСА_2 , а тому він може та зобов`язаний брати участь в утриманні їх спільного сина.

Посилаючись на вказане, а також те, що у добровільному порядку їй не вдалося вирішити питання щодо утримання їхнього сина, уточнивши в ході судового розгляду позовні вимоги, просила стягнути з відповідача ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 2318 грн. щомісячно, але не менше прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з моменту подання позову та до досягнення дитиною повноліття, а також просила стягнути на її користь понесені витрати на оплату юридичної допомоги в розмірі 5500 грн. згідно довідки про попередній розрахунок судових витрат.

Представник позивачки у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив про їх задоволення. При цьому суду пояснив, що доходи відповідача у повному обсязі дозволяють йому сплачувати аліменти на утримання дитини в розмірі 2318 грн. щомісячно, оскільки окрім офіційного працевлаштування, відповідач також має ще й неофіційні доходи, зокрема працює водієм служби таксі «Оптимальне». Також відповідачу на праві власності належить нерухоме майно, а саме дві квартири. Він за своїм матеріальним забезпеченням може дозволити собі відпочинок у країнах Євросоюзу та придбавати коштовні прикраси. Позивачка ж в свою чергу, крім доходів з офіційного місця роботи, інших прибутків не отримує, й відповідно за рахунок заробітної плати окрім утримання дитини та забезпечення усім необхідним, вимушена оплачувати оренду квартири, в якій проживає з сином та нести витрати по сплаті комунальних платежів. Просив позов задовольнити в повному обсязі, а також стягнути з відповідача витрати на оплату правової допомоги згідно попереднього розрахунку в сум 5 500 грн., а також додатково понесені позивачкою витрат на оплату послуг адвоката в сумі 2000 грн., які складаються із вартості роботи адвоката по складанню клопотань, поданих до суду в рамках розгляду даної справи та витрат по складенню заяви про зменшення позовних вимог.

Відповідач у судове засідання не з`явився, від нього через канцелярію суду надійшли письмові пояснення, в яких він зазначив, що дійсно працює на посаді продавця у приватного підприємця ОСОБА_4 в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_2 », де отримує середньомісячний дохід у розмірі 2360 грн., заперечив доводи позивачки про те, що він додатково працює водієм у службі таксі. Також зазначив, що він приймає участь в утриманні сина, оскільки постійно купує дитині речі, надає продукти харчування, несе витрати пов`язані із навчанням в школі, крім того на вихідні дні він дитину забирає до себе. Щодо доводів позивачки про його відпочинок за кордоном, то вказав, що це був спільний із нею та дитиною відпочинок, а коштовні прикраси, які наявні у нього були подаровані йому його матір`ю. Також зазначив, що на праві власності йому належить лише одна квартира, а інша квартира належить його матері. Вказав, що має змогу сплачувати аліменти на утримання сина у розмірі по 1500 грн. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а щодо витрат на правову допомогу, вважає, що вони підлягають зменшенню до 1000 грн.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного.

Так, згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

При цьому, частиною 2 ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Крім того, положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 11.11.2019 року розірвано (а.с. 5-6).

У період шлюбу у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Батьками дитини вказані: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 7).

На даний час дитина проживає разом із позивачкою в орендованій позивачкою квартирі, яка самостійно несе усі витрати по утриманню дитини.

Домовленості щодо добровільної сплати аліментів між сторонами не досягнуто.

При цьому, доказів на спростування вказаного відповідачем суду не надано, як й не надано належних та допустимих доказів на підтвердження його доводів щодо добровільної сплати позивачці коштів на утримання сина, а також придбання йому речей та несення витрат на придбання інших, необхідних для розвитку дитини потреб.

Так, положеннями ст. 51 Конституції України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

За змістом ст.18 Конвенції про захист прав дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Крім того, ч. 8 ст. 7 СК України визначено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Частиною 2 ст. 141 СК України визначено, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини ( крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу).

Згідно з ч. 2 ст. 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року, №3 вказано, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Статтею 180 СК України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до частини третьої статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

При цьому, ст. 182 СК України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Таким чином, за змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду.

При цьому слід ураховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їх розмір.

Отже, спір щодо витрат на утримання дитини може містить незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно.

Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.

При цьому, ч. 2 ст. 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до частини другої статті 184 СК України розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше.

Крім того, суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Ураховуючи вищевказані положення закону та встановлені судом фактичні обставини справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог в частині наявності правових підстав для стягнення аліментів, оскільки відповідач як батько зобов`язаний надавати матеріальну допомогу на утримання дитини.

При цьому, визначаючи розмір аліментів, які підлягають стягненню на користь позивача на утримання дитини, суд ураховуючи положення ст. 182 СК України, виходить з наступного.

Так, з матеріалів справи убачається, що позивач офіційно працює лікарем-офтальмологом в Державній установі «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України в Чернівецькій області» та має середньомісячний дохід близько 10000 грн., що підтверджується наданою нею довідкою ( а.с. 12-13).

В свою чергу, як встановлено у судовому засіданні, відповідач ОСОБА_2 офіційно працевлаштований в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_2 » у приватного підприємця ОСОБА_4 , на посаді продавця (а.с. 32, 55) та його доход за період з серпня 2019 року по липень 2020 року складає 16 282 грн. 45 коп. (а.с 32), що також підтверджується даними Державної фіскальної служби й відповідно його середньомісячний дохід складає 2360 грн.

Крім того, як встановлено судом та підтверджено належними доказами, позивачка окрім витрат на утримання дитини, харчування та її розвиток, забезпечення одягом, книгами, ліками (у випадку хвороби) тощо, несе ще й додаткові витрати на оренду житла у розмірі 100 доларів США щомісячно, а також витрати по сплаті комунальних послуг й відповідно даний факт відповідачем належними доказами не спростований.

В свою ж чергу відповідач забезпечений житлом, має на праві власності квартиру, що підтверджено даними з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, має задовільний стан здоров`я та на його утриманні інших дітей чи непрацездатних батьків не має. Крім того, відповідачем не надано суду доказів існування у нього інших зобов`язань, а також доказів щодо незадовільного стану здоров`я та необхідності у зв`язку із цим несення додаткових витрат.

Таким чином, ураховуючи вищевказане, суд визначаючи розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на утримання дитини, а також зважаючи на матеріальне становище позивачки, а також те, що саме на позивачці лежать усі повсякденні обов`язки та відповідальність по утриманню та вихованню дитини, забезпечення її харчуванням та одягом, а також житлом, приймаючи до уваги інтереси дитини, яка має право на достатній рівень матеріального забезпечення, приходить до висновку, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, а тому вважає, що запропонований відповідачем розмір аліментів для сплати в сумі 1500 грн. є недостатнім для утримання дитини, яка проживає разом із позивачкою.

При цьому, оцінюючи матеріальне становище відповідача та його спроможність сплачувати аліменти на утримання дитини у більшому розмірі, суд не приймає до уваги доводи відповідача про те, що єдиним його доходом є його заробітна плата в розмірі 2360 грн. щомісячно й відповідно у зв`язку із цим відсутність у нього коштів для сплати аліментів у розмірі про який просить позивач, оскільки розмір заробітної плати відповідача, підтверджений відповідною довідкою з місця роботи не спростовує того факту, що відповідач окрім офіційної заробітної плати отримує інші неофіційні доходи та має загальний дохід в значно більшому розмірі.

До таких висновків суд приходить оцінюючи та співставляючи безпосередньо письмові пояснення відповідача, в яких він частково визнає позов та висловлює згоду на сплату аліментів на утримання дитини у розмірі 1500 грн. із розміром його офіційних доходів та середнього рівня життя в Україні, оскільки сплачуючи аліменти на утримання дитини в такому розмірі, зважаючи на розмір доходів відповідача, залишок коштів після сплати аліментів буде становити приблизно 800-900 грн. та цих коштів недостатньо для проживання, харчування, утримання належного відповідачу житла тощо, що беззаперечно свідчить про отримання відповідачем інших доходів, розмір яких значно перевищує вищевказану суму.

Таким чином, при визначенні розміру аліментів відповідно до ст. 182 СК України суд, ураховуючи вищевказане, приходить до висновку, що відповідач спроможний платити аліменти на утримання дитини саме в твердій грошовій сумі в розмірі 2000 грн. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття.

Щодо вимоги позивачки про стягнення із відповідача на її користь витрат на правничу допомогу, які складаються із витрати на оплату правової допомоги згідно попереднього розрахунку в сум 5 500 грн., а також додатково понесених позивачкою витрат на оплату послуг адвоката в сумі 2000 грн., які складаються із вартості роботи адвоката по складанню клопотань, поданих до суду в рамках розгляду даної справи та витрат по складенню заяви про зменшення позовних вимог, то суд зазначає наступне.

Так, положеннями ЦПК України визначено види судових витрат.

Зокрема, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша - друга статті 133 ЦПК України).

Як убачається з матеріалів справи, представником ОСОБА_3 був адвокат Федін В.Ю., який діяв на підставі ордеру та договору про надання правової допомоги від 25 червня 2020 року № 0625 (а.с 93-96).

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу було подано орієнтований розрахунок витрат з детальним описом робіт (наданих послуг) на суму 5500 грн. та відповідні квитанції про оплату послуг на цю суму (а.с.4, 92), а також 30 листопада 2020 року до початку розгляду справи по суті, подано три квитанції про оплату послуг адвоката зі складання процесуальних документів та клопотань на загальну суму 2000 грн. Усі вищевказані витрати були пов`язані із розглядом саме цієї справи.

Так, положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону).

Відповідно до статті 19 Закону видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону ).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Крім того, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Так, за змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Зокрема, при розподілі судових витрат враховується розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Крім того, зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в їх узагальненому вигляді слідує, що при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).

Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Це підтверджується і такими нормами ЦПК України.

Зокрема, відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

За таких обставин, суд приймаючи до уваги положення частини третьої статті 141 ЦПК України, згідно з якою при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи та вважає, що витрати на професійну правничу допомогу підлягають задоволенню в повному обсязі згідно розміру підтверджених позивачем відповідними доказами витрат, а саме на суму 7 500 грн.

Крім того, оскільки суд частково задовольняє позов, то за правилами ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 840,80 грн.

Керуючись ст. ст. 84, 180-184, 191 СК України, ст.ст. 189-200, 258-273 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ), на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 2000 грн. щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 25 червня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ), на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) понесені судові витрати в розмірі 7500 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь держави судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допустити до негайного виконання.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Чернівецького апеляційного суду через Першотравневий районний суд м. Чернівці протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці Н. В. Піхало