П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 листопада 2020 року

м. Рівне

Справа № 565/109/20

Провадження № 22-ц/4815/990/20

Головуючий у Кузнецовському міському суді

Рівненської області: суддя Демчина Т.Ю.

Рішення суду першої інстанції ухвалено повним текстом

07 липня 2020 року

Фіксування перебігу судового засідання за допомогою

звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Авто просто" адвоката Нагорного Андрія Євгеновича на рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 07 липня 2020 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Авто просто" про стягнення коштів,

в с т а н о в и в :

У січні 2020 року в суд звернувся ОСОБА_1 з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Авто просто" (далі ТОВ "Авто просто") про захист прав споживачів, визнання договору недійсним та повернення коштів. Мотивуючи свої вимоги, зазначав, що 10 вересня 2019 року між сторонами було укладено договір №804005 про надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання автомобіля за рахунок об`єднання грошових коштів учасників через систему "Автофонд" (далі договір). На підставі договору позивач сплатив відповідачу кошти в розмірі 19 830,78 гривень, які вважав першим внеском на придбання автомобіля, але після детального ознайомлення зі змістом позивач дізнався, що ці кошти призначалися як винагорода за послуги, пов`язані з включенням договору до системи "Автофонд" та формуванням групи. Відповідно до додатку №1 до договору метою його укладення було отримання автомобіля Renault Duster вартістю 330 513 гривень, проте ані в самому договору, ані в додатках до нього, не вказано підприємства, з яким відповідач укладав договір на постачання автомобіля. Також договір не містив терміну отримання автомобіля. Вважав, що договором визначені жорсткі обов`язки позивача, а визначення відповідальності товариства за порушення умов договору або їх невиконання він не містить. Договір укладено під впливом обману та із застосуванням нечесної підприємницької практики, умови договору є несправедливими у розумінні Закону України "Про захист прав споживачів", оскільки всупереч принципу добросовісності цивільних відносин створюють істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків. На думку ОСОБА_1 , товариство діє за принципом пірамідальної схеми, здійснює нечесну підприємницьку діяльність, грубо порушуючи його права як споживача послуг, що спонукає до визнання договору недійсним та поверненню набутих грошових коштів з урахуванням індексу інфляції та три проценти річних відповідно до ст. 625 ЦК України.

З наведених мотивів просив визнати недійсним договір про надання фінансових послуг з адміністрування активів для придбання товару (Автомобіля) у групі №804005, укладеного 10 вересня 2019 року між ОСОБА_1 та ТОВ "Авто просто", а також стягнути з відповідача на свою користь сплачених за цим договором 19 830,78 гривень, 3% річних в сумі 227 гривень та 258,44 гривень інфляційного збільшення боргу.

У поданому відзиві ТОВ "Авто просто" просило відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі через безпідставність, оскільки оспорюваний договір укладено з дотримання вимог законодавства, його умови викладено у відповідності до ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах і діяльність товариства ліцензована та здійснюється з дотриманням усіх нормативно-правових актів.

У поданій 25 червня 2020 року заяві ОСОБА_1 просив вимогу про визнання договору недійним залишити без розгляду та стягнути з відповідача 19 830,78 гривень сплачених за договором, 3% річних в розмірі 411 гривень та інфляційне збільшення боргу в сумі 338,44 гривень.

Ухвалою Кузнецовського міського суду Рівненської області від 07 липня 2020 року позов залишено без розгляду в частині вимоги про визнання недійсним договору № 804005 від 10 вересня 2019 року про надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару (автомобіля) у групі.

Рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 07 липня 2020 року позов задоволено.

Стягнуто з ТОВ "Авто просто" на користь ОСОБА_1 19 830,78 гривень сплачених за договором про надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару (автомобіля) у групі №804005 від 10 вересня 2019 року, 411 гривень трьох процентів річних від простроченого грошового зобов`язання, а також 338,44 гривень інфляційного збільшення боргу.

Стягнуто з ТОВ "Авто просто" на користь держави 840,80 гривень судового збору.

Стягнуто з ТОВ "Авто просто" на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3 500 гривень.

На рішення суду представником відповідача адвокатом Нагорним А.Є. подано апеляційну скаргу, де покликався на невідповідність висновків, викладених судом першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначав, що 10 вересня 2019 року між сторонами було укладено договір, предметом якого є надання учаснику послуги з адміністрування фінансових активів для придбання автомобіля за рахунок об`єднаних періодичних платежів учасників групи через систему "Автофонд". Передбачені договором умови дозволяють учаснику сплачувати ціну автомобіля невеликими щомісячними внесками, розмір одного становить 1,6666%, тобто 1/60 від ціни автомобіля, які визначаються в Додатку № 1 до Договору, і учасник зобов`язаний сплатити усю кількість періодичних платежів, що буде достатнім дня сплати повної ціни автомобіля. Крім того, учасник повинен сплачувати й щомісячну винагороду. Тому сплачені всіма учасниками певної групи періодичні платежі складають фонд групи, за рахунок якого щомісяця придбавається автомобіль, який за визначеними договором механізмом передаються кожному учаснику певної групи. Договором між сторонами встановлено, що позивач зобов`язаний щомісячно сплачувати: Періодичний платіж 1,6666% від ціни автомобіля; Щомісячну винагороду - 0,415 % від ціни автомобіля і податок на додану вартість (далі ПДВ). Укладений договір складається з основного тексту та Додатку № 1, який підписаний сторонами і є невід`ємною його частиною. Своїм підписом на договорі позивач підтвердив, що ознайомився та зрозумів усі визначення, умови та зміст договору і додатків до нього. Договір набрав чинності з моменту підписання та діє протягом десяти років, але, в будь-якому разі, до моменту виконання обома сторонами всіх передбачених ним зобов`язань. Договір з позивачем було включено до групи № 1298 та надано порядковий номер 035 у групі, через що позивачем було сплачено винагороду за послуги, пов`язані з включенням договору до системи в розмірі 5 % і ПДВ від поточної ціни автомобіля. На переконання представника відповідача, договір та додаток до нього містять детальний опис послуг задля виключення необхідності їх усного тлумачення та уникнення подальших непорозумінь між сторонам щодо їх трактування. Додатковою гарантією повного усвідомлення кожним учасником своїх прав та обов`язків за договором є п. 12.1.4 ст. 12 розділу II договору, відповідно до якого, якщо учасник виявить бажання в односторонньому порядку відмовитись від договору про адміністрування протягом 14 (чотирнадцяти) календарних днів від дати підписання договору, договір вважається розірваним і учасник звільняється від будь-яких зобов`язань за ним. Такому учаснику повертається вся сума коштів, сплачених за договором про адміністрування.

Проте, на думку заявника, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов хибного висновку про встановлення факту подання ОСОБА_1 16 вересня 2019 року заяви про розірвання договору, тобто до спливу 14 днів з моменту укладення правочину. Єдиним доказом для цього спонукали показання свідка ОСОБА_2 , хоча він звернувся до суду із аналогічним позовом, де зазначив свідком ОСОБА_1 для підтвердження таких же обставин. Отже, ОСОБА_2 є зацікавленою особою, але його показання суд під сумнів не взяв, а навпаки, дійшов переконання про їхню достатність для задоволення вимог позивача.

Представник відповідача стверджував, що ОСОБА_1 відповідну заяву було подано лише 30 вересня 2019 року, підтвердженням чого є завірена копія експрес-накладної і цей письмовий доказ жодним чином не спростовано. Зазначення ж на заяві дати 16 вересня 2019 року не вказує на її подання у цей день, оскільки лише дата передання листа на пошту підтверджує таку подію. Враховуючи, що заяву про розірвання договору було направлено 30 вересня, а сам договір укладено 10 вересня 2019 року, то підстав для повернення коштів немає, адже сплинув 14 денний строк.

З викладених спонукань просив рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

У поданому відзиві позивач просив оскаржуване судове рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Стверджував, що заяву про розірвання договору було подано ним саме 16 вересня 2019 року і відповідачем цього спростовано не було.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи представника відповідача, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Оскільки рішення суду попередньої інстанції оскаржується лише з підстави неправильного встановлення такої обставини як своєчасність подання позивачем заяви про розірвання договору надання фінансової послуги, тому в іншій частині воно апеляційним судом не перевіряється.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як з`ясовано судом, 10 вересня 2019 року сторони уклали договір № 804005, за умовами якого ОСОБА_1 набув статусу покупця автомобіля через механізм надання права на його отримання та за умови виконання усіх зобов`язань. Предметом договору є надання учаснику фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання автомобіля за рахунок об`єднаних періодичних платежів учасників групи через систему "Автофонд" (а.с. 5-11).

Відповідно до ст.4 договору учасник групи зобов`язаний сплатити винагороду за послуги, пов`язані з включенням договору до системи цієї системи та формуванням групи протягом 10 днів після повідомлення товариством учаснику номера групи, до якої він належить і дати її створення.

З Додатку № 1 до договору видно, що сторони погодили розмір винагороди за послуги, пов`язані з включенням договору до системи та формуванням групи у розмірі 5 % з ПДВ, а саме 19830,78 гривень.

Того ж числа ОСОБА_1 було укладено договір доручення № 804005 з ТОВ "АТ Сервіс" за умовами якого останнє зобов`язалось виконати уповноваження ОСОБА_1 зі сплати на користь ТОВ "Авто просто" винагороди за послуги, пов`язані з включенням договору до системи "Автофонд" (а.с. 13).

Сплата цих грошових коштів підтверджується квитанцією № 28157081-1 від 10 вересня 2019 року (а.с. 12), а їх перерахування на рахунок відповідача здійснено 18 вересня 2019 року (а.с. 115).

Однак, як було встановлено в засіданні під час розгляду справи в суді першої інстанції із показань свідка ОСОБА_2 , а також допитаного як свідка позивача, ОСОБА_1 заявляв про намір розірвати вказаний договір, у зв`язку з чим подав 16 вересня 2019 року відповідачу відповідну заяву.

Відповідно до ст. 3 укладеного між сторонами договору, учасник групи, крім інших прав, має право односторонньо відмовитись від договору протягом чотирнадцяти календарних днів з дати його укладення.

Згідно з п. 12.1.4 договору, якщо учасник системи виявить бажання односторонньо відмовитись від договору про адміністрування протягом 14 календарних днів з дати підписання договору, договір вважається розірваним, і учасник звільняється від будь-яких зобов`язань за ним. Такому учаснику повертається вся сума коштів, сплачена за договором про адміністрування. Протягом зазначених 14 календарних днів учасник зобов`язаний письмово повідомити про односторонню відмову від договору шляхом подання заяви в центральний офіс відповідача за адресою: Столичне Шосе, 90, 4-й поверх, Київ, 03045. У зазначеній заяві має бути чітко повідомлено про рішення учасника щодо односторонньої відмови від договору, викладено прохання про повернення сплачених коштів, та повідомлено власні банківські реквізити, згідно з якими відповідач має повернути сплачені кошти.

Хоча самої заяви матеріали справи не містять, проте факт її подання ТОВ "Авто просто" не заперечується та визнається, підтвердженням чого є адресоване позивачу повідомленням, де йдеться про те, що після отримання відправленої ним 30 вересня 2019 року заяви про розірвання договору від 16 вересня 2019 року ТОВ "Автопросто" розірвало укладений між сторонами договір згідно з його ст.3 Розділу І та п.12.1.4 ст. 12 Розділу ІІ. Також було зазначено, що винагорода за послуги, пов`язана з включенням договору до системи "Автофонд" та формуванням групи поверненню не підлягає, оскільки ОСОБА_1 не було дотримано встановленого ст.12, п.12.1.4 Розділу ІІ договору чотирнадцятиденного строку (а.с.15).

Між тим, особливу увагу на подання такої заяви саме 16 вересня 2019 року звернула представник позивача адвокат Савонік Л.О. у поданій 25 червня 2020 року заяві про залишення вимоги про визнання недійним договору без розгляду та уточнення позовних вимог, якою й було змінено підстави позову (а.с. 108).

Надіслано відповідачу передбачену ч.3 ст. 49 ЦПК України заяву було також 25 червня 2020 року, що підтверджується накладною АТ "Укрпошти" №501 (а.с. 119).

Крім того, відповідач 30 червня 2020 року повідомлявся про призначене на 06 липня 2020 року судове засідання, підтвердженням чого є повідомлення про вручення йому поштового конверту (а.с. 128).

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із того, що з заявою про розірвання договору ОСОБА_1 звернувся 16 вересня 2019 року безпосередньо до представника ТОВ "Авто просто" Андріюк І.В. за адресою по вул. Відінській, 9, в м. Рівне, тобто у приміщенні автосалону, де й укладався сам договір. З підстав того, що договір було укладено поза межами центрального офісу відповідача, суд дійшов висновку, що й реєстрація заяви у відділі по роботі з клієнтами ТОВ "Авто просто" поза межами чотирнадцятиденного строку з дати укладення договору мала місце не з вини позивача. При цьому суд зазначав, що умова договору про необхідність подання заяви саме до центрального офісу адміністратора по вул. Столичне шосе, 90, 4-й поверх, м. Київ, який територіально віддалений від місця укладення договору, суперечить вимогам ст. 6 та 627 ЦК України, адже не враховує положення ст.12 Закону України "Про захист прав споживачів". Тобто ОСОБА_1 16 вересня 2019 року в порядку, передбаченому договором № 804005 від 10 вересня 2019 року, подав представнику ТОВ "Авто просто" заяву про його розірвання, дотримавшись встановлених у п. 12.1.4 ст.12 договору строків її подання.

Колегія суддів повністю погоджується з належністю, допустимістю та достатністю таких засобів доказування як показання свідка ОСОБА_2 , а також допитаного як свідка ОСОБА_1 , що покладені в основу оскаржуваного судового рішення.

Незважаючи на те, що ТОВ "Авто просто" було обізнане з необхідністю спростування показань свідків, проте ні в суді першої інстанції, ні в апеляційному суді жодних об`єктивних і переконливих аргументів для відхилення істотної для вирішення спору обставини не навело.

Доводи ж апеляційної скарги про хибність оцінки судом цих показань до уваги не беруться, оскільки ці свідчення повністю узгоджуються між собою, є послідовними і переконливими, а осіб, які їх надали, попереджено під розписку про кримінальну відповідальність, передбачену ст. 384 КК України, і приведено до присяги.

Натомість усупереч покликанням заявника в матеріалах справи відсутні докази, що підтверджували б звернення позивача із заявою про розірвання договору поза межами чотирнадцятиденного строку.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною 4 ст. 10 ЦПК України і ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.

Отже доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, правильності висновків суду не спростовують та не можуть бути підставою для скасування рішення суду в оскаржуваній частині.

Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України § 23).

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Судовий збір, що понесений відповідачем при поданні апеляційної скарги, відповідно до ст. 141 ЦПК України необхідно віднести на його ж рахунок.

Керуючись ст.ст. 374-375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Авто просто" адвоката Нагорного Андрія Євгеновича залишити без задоволення, а рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 07 липня 2020 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: Н.М. Ковальчук

С.С. Шимків