ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 658/2292/17
Номер провадження 22ц / 819/1511/20
ПОСТАНОВА
03 грудня 2020 року Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Приходько Л.А. (суддя-доповідач)
суддів: Базіль Л.В.,
учасники справи:
позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»,
відповідач ОСОБА_1 ,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 02 вересня 2020 року у складі головуючого судді Терещенко Л.В.,
Позовна заява мотивована тим, що 20 липня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № б/н, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 7300,00 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
Ухвалою Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 24 вересня 2018 року заяву ОСОБА_1 задоволено. Заочне рішенням Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 12 вересня 2017 року скасовано.
Рішенням Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 02 вересня 2020 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнено з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 18728.22 грн., судовий збір 1486.03 грн., всього 20214.24грн.

В задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що Банк виконав свої зобов`язання за договором, надавши відповідачу платіжну картку із встановленим кредитним лімітом, а відповідач користувалася кредитними коштами, проте неналежним чином виконувала зобов`язання за кредитним договором, допустила заборгованість. Розмір заборгованості за тілом кредиту у сумі 7241.70грн., відсотками за користування кредитом у сумі 6103.89грн. та пенею у сумі 5382.63грн. визнаний судом обґрунтованим.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо стягнення штрафу, суд першої інстанції керувався тим, що підстави для стягнення із відповідача штрафів відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг відсутні, оскільки, фактично відбулося подвійне нарахування цивільного-правової відповідальності за одне й те саме порушення умов договору, що суперечить вимогам статті 61 Конституції України.

Не погоджуючись із цим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просила скасувати вказане рішення суду та постановити нове рішення про відмову у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк».

Ухвалою Херсонського апеляційного суду від 22 жовтня 2020 року, відповідно до вимог частини 2 статті 369 ЦПК України, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідач процесуальним правом, передбаченим положеннями статті 360 ЦПК України на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

У письмових поясненнях на апеляційну скаргу представник АТ «Приватбанк» Логвіновська А.А. просила відмовити у задоволені апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту, за відсотками за користування кредитом та пені суд першої інстанції виходив з того, що між Банком та ОСОБА_2 20 липня 2007 року укладений кредитний договір б/н у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Розмір заборгованості за тілом кредиту, відсотками за користування кредитом та пенею, визначений позивачем, визнаний судом обґрунтованим.

Проте з таким висновком суду колегія суддів повністю погодитися не може.

З матеріалів справи вбачається, що 20 липня 2007 між ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №б/н, шляхом підписання заяви на отримання кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на кредитну картку в розмірі 7000 грн., із базовою процентною ставкою по кредитному ліміту на момент підписання договору 3 % в місяць з розрахунку 360 днів в році. Також умовами договору визначено, що строк дії кредитного ліміту співпадає зі строком дії платіжної карти.

У заяві також зазначено, що відповідач ознайомився з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банка, які були надані йому для ознайомлення у письмовому вигляді і погодився з тим, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між ним та банком договір про надання банківських послуг. (т.1 а.с.11)

До заяви на отримання кредиту банк додав довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: архів Умов та правил надання банківських послуг розміщений на сайті privatbank.ua/terms (а.с.12-17).

12 жовтня 2011 року ОСОБА_2 підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, згідно якої відповідач виявила бажання оформити на своє ім`я платіжну картку Кредитка «Універсальна із бажаним кредитним лімітом 10 000грн.

У заяві зазначено, що відповідач згодна з тим, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами, становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилась з договором про надання банківських послуг і згодна з його умовами.(т.2 а.с.90)

Із довідки наданої АТ «Приватбанк» від 16 жовтня 2018 року № 30.1.0.0/2-20170628/134 вбачається, що ОСОБА_1 згідно кредитного договору б/н від 20 липня 2007 року отримала картки № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 зі строком дії перевипущеної картки до останнього дня 03.2019 року (т.1 а.с.151).

Згідно з наданими банком розрахунками, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 12 червня 2017 року становить 20164,63грн., яка складається з: 7241.70 грн. тіла кредиту, 6103.89 грн.- нарахованих відсотків за користування кредитом, 5382.63 грн. - нарахованої пені, а також штрафів відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина) та 936.41 грн. - штраф (процентна складова).

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог ОСОБА_1 , зокрема зазначала, що позивачем на підтвердження доводів щодо укладення між сторонами кредитного договору не надано належних та допустимих доказів, зокрема підписаних нею довідки про умови кредитування, а також та Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку. З наданої позивачем заяви від 20 липня 2007 року не вбачається, що це договір приєднання, як того вимагає частина 1 статті 634 ЦК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника від 20 липня 2007 року, підписаної сторонами, визначена процентна ставка у розмірі 3 % в місяць з розрахунку 360 днів в році. Умови про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафу) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру у цій заяві відсутні.

У Анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку від 07 жовтня 2011 року, підписаної сторонами, процентна ставка не зазначена, умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру відсутні.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість по процентам за користування кредитними коштами, з урахуванням зміни розміру процентної ставки, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 20 липня 2007 року, посилався на Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, як невід`ємні частини спірного договору.

Довідкою про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме тарифи вказані у довідці про умови кредитування та Витяг з Умов розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву про надання кредиту та заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо права банку на зміну розміру процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження N 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року № 342/180/17-ц зазначила, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (20 липня 2007 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (03 липня 2017 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Довідку про умови кредитування та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг у ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по тілу кредиту суд першої інстанції виходив з того, що Банк виконав свої зобов`язання за договором, надавши позичальнику кредитну картку із встановленим кредитним лімітом, а відповідачка користувалась кредитними коштами. Вказаний висновок суду ґрунтується досліджених судом матеріалах справи.

Так, зі змісту довідки АТ КБ «Приватбанк» від 16 жовтня 2018 року № 30.1.0.0/2-20170628/134 вбачається, що ОСОБА_1 згідно кредитного договору б/н від 20 липня 2007 року отримала картки № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 , а зі змісту виписки по рахунку за основною картою № НОМЕР_4 за період з 01 липня 2007 року по 16 жовтня 2018 року вбачається, що протягом вказаного строку ОСОБА_1 постійно користувалась кредитними коштами шляхом зняття готівки, придбання товарів тощо та вносила кошти на погашення кредиту.

Факт використання позичальником сервісу «Оплата частинами» за рахунок кредитних коштів, також підтверджується зазначеною випискою по рахунку.

Будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів щодо не укладення нею кредитного договору з банком та невикористання сервісу «Оплата частинами» відповідач не надала, а матеріали справи таких відомостей не місять.

Як вбачається з розрахунку заборгованості наданої банком, який підтверджується відомостями, що містяться у виписці по рахунку, станом на 29 червня 2016 року залишок після операції (сума боргу по тілу кредиту та по процентам за користування кредитом) становила 0.00грн.

За період з 30 червня 2016 року по 12 червня 2012 року позичальником використано кредитних коштів на загальну суму 11790.98грн., з яких 4502.98грн. по сервісу «Оплата частинами», а 7288грн. зняття готівки.

Разом з тим із наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що до розрахунку заборгованості по процентам за користування кредитними коштами АТ КБ «Приватбанк» у вказаний вище період часу включено нараховані відсотки за завищеною процентною ставкою - 3.6% в місяць, яку не було обумовлено сторонами при укладені договору, зокрема у заяві про надання кредиту від 20 липня 2007 року, яка була підписана ОСОБА_1 .

Здійснюючи розрахунок заборгованості по відсоткам за користування кредитними коштами, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» на підставі кредитного договору б/н від 20 липня 2007 року колегія суддів виходить наступної формули: залишок поточної заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) * 3% (ставка в місяць) * кількість днів, за які нарахована заборгованість за відсотками / 30 днів.

У математичному вираженні розрахунок заборгованості по відсоткам за користування кредитними коштами, які підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» на підставі кредитного договору б/н від 20 липня 2007 року за період з 30 червня 2016 року по 12 червня 2012 року становить:

2600.00 * 3% * 1 / 30 + 2812.00 * 3% * 4 / 30 + 3130.00 * 3% * 14 / 30 + 1259.00 * 3% * 4 / 30 + 3914.21 * 3% * 2 / 30 + 3981.21 * 3% * 2 / 30 + 5645.21 * 3% * 2 / 30 + 6054.57 * 3% * 25 / 30 + 6801.57 * 3% * 2 / 30 + 6273.60 * 3% * 2 / 30 + 6380.60 * 3% * 2 / 30 + 6789.96 * 3% * 1 / 30 + 6896.96 * 3% * 1 / 30 + 7003.96 * 3% * 23 / 30 + 6804.02 * 3% * 6 / 30 + 7213.38 * 3% * 30 / 30 + 7622.74 * 3% * 31 / 30 + 8032.10 * 3% * 30 / 30 + 8441.46 * 3% * 31 / 30 + 8850.82 * 3% * 30 / 30 + 9260.18 * 3% * 29 / 30 + 9669.54 * 3% * 31 / 30 + 10078.90 * 3% * 30 / 30 + 10488.26 * 3% * 14 / 30 =2446.71грн.

При цьому з наданої позивачем виписки по картковому рахунку за кредитним договором б/н від 20 липня 2007 року вбачається, що ОСОБА_1 за цей же період було внесено в рахунок сплати кредиту внесені грошові кошти у загальній сумі 1670.87грн.

З внесених позичальником коштів в рахунок погашення заборгованості за кредитом сплачено нараховані проценти на загальну суму 468.17грн., за рахунок решти коштів 1202.70грн, частково погашена заборгованість за тілом кредиту.

Загальна сума заборгованості за кредитним договором б/н від 20 липня 2007 року станом на 12 червня 2017 року, становить: за тілом кредиту 10588.28грн.(11790.98 - 1202.70), за процентами за користування кредитом 1978.54грн.(2446.71-468.17).

Отже враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» в повному обсязі не повернуті, проценти за користування кредитом у розмірі визначеному умовами договору не виплачені позовні вимоги щодо стягнення з позичальника на користь Банка заборгованості за тілом кредиту та процентам за користування кредитом є обґрунтованими.

Заборгованість по тілу кредиту, відповідно до вимог частини першої статті 13 ЦПК України, підлягає стягненню в межах вимог заявлених позивачем відповідно до цивільного процесуального законодавства у розмірі 7241.70грн.

Стягуючи з позичальника на користь банку проценти за користування кредитом суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що сторони у письмовому вигляді обумовили ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами у розмірі 3% в місяць з розрахунку 360 днів у році, відповідно до заяви підписаної сторонами 20 липня 2007 року.

Разом з тим визначаючи розмір заборгованості по процентам за користування кредитом, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що Банком був збільшений розмір процентної ставки за кредитом, а в матеріалах справи відсутні будь-які відомості щодо погодження Банком збільшення розміру процентної ставки з позичальником.

З огляду на викладене, перевіривши правильність і обґрунтованість розрахунку заборгованості, наданого позивачем, суд апеляційної інстанції вважає, що заявлені позивачем вимоги про стягнення 6103.89грн. заборгованості по відсоткам за користування кредитом, нараховані станом на 12 червня 2017 року рік, підлягають частковому задоволенню в сумі 1978.54грн., виходячи з базової відсоткової ставки 3% в місяць.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення пені, та відмовляючи у задоволені позовних вимог в частині стягнення штрафів з підстав порушення приписів статті 61 Конституції України, суд першої інстанції виходив з того, що сторонами досягнута домовленість про сплату позичальником пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту.

Вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідачки на користь АТ КБ «ПриватБанк» пені та штрафів за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що довідка про умови кредитування та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачкою та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 20 липня 2007 року шляхом підписання заяви про отримання кредиту, та дійшов помилкового висновку, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність позичальника у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

За таких обставин вимоги про стягнення з відповідача пені та штрафів за порушення термінів виконання договірних зобов`язань є безпідставними.

Отже, що рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених статтею 376 ЦПК України слід скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Банка задовольнити частково, стягнувши з відповідача заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 9 220.24грн., з яких заборгованість за тілом кредиту - 7241.70грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 1978.54грн. У задоволені решти позовних вимог відмовити.

Відповідно до ст. 382 ЦПК України у випадку скасування або зміни судового рішення постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема, з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, на момент подання позовної заяви ціна позову складала 20164.63 грн., сума задоволених позивних вимог складає 9220.24грн., що складає 45.72 % від ціни позову, а тому стягненню з відповідача на користь АТ КБ «Приватбанк» підлягає 45.72% від сплаченої позивачем в суді першої інстанції суми судового збору, що становить 731.52грн. (45.72% від 1600 грн.).

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою ОСОБА_1 сплачено судовий збір в сумі 2400.00 грн.

Враховуючи, що постановою суду апеляційної інстанції частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 , зменшено загальну суму стягнення з 18728.22грн. до 9220.24грн. (49.23% від 18728.22грн.грн., які були предметом перегляду в суді апеляційної інстанції), тому 50.77% (100-49.23) суми судового збору, сплаченої ОСОБА_1 при зверненні до суду апеляційної інстанції, підлягає стягненню з позивача на її користь, що становить 1218.48грн. (50.77% від 2400грн.).

З урахуванням вимог частини 10 статті 141 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе зобов`язати АТ КБ «Приватбанк», на яке покладено більшу суму судових витрат, сплатити ОСОБА_1 різницю між покладеними на сторони судовими витратами, а саме 486.96грн. (1218.48-731.52).

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 02 вересня 2020 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за договором кредиту №б/н від 20 липня 2007 року, яка виникла станом на 12 червня 2017 року у загальному розмірі 9 220.24грн., з яких заборгованість за тілом кредиту - 7241.70грн., заборгованість по процентам за користування кредитом 1978.54грн.

У задоволені решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 486.96грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Л.А. Приходько

Судді: Л.В. Базіль

В.О. Бездрабко