Справа № 146/1030/19
Провадження № 22-ц/801/414/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Пилипчук О. В.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2020 рокуСправа № 146/1030/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

Головуючого: Матківської М. В.

Суддів: Марчук В. С., Сопруна В. В.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк»

на рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 05 грудня 2019 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

Рішення ухвалив суддя Пилипчук О. В.

Рішення ухвалено в смт Томашполі Вінницької області

Повний текст рішення складено 05 грудня 2019 року,

Встановив:

У липні 2019 року АТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 14 квітня 2010 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 8000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

У зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором станом на 16 травня 2019 року склалася заборгованість в загальній сумі 131 102,68 грн., із яких: 10 638,63 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 110 044,87 грн. - нарахована пеня на прострочене зобов`язання; 3700 грн. - нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.; 500 грн. - штраф (фіксована частина) та 6219,18 грн. - штраф (процентна складова), яку позивач просив стягнути з відповідача.

Рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області від 05 грудня 2019 року в задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.

Судові витрати залишено за позивачем.

В апеляційній скарзі позивач АТ КБ «Приватбанк» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов АТ КБ «Приватбанк» задовольнити в повному обсязі.

Зазначив, що рішення суду вважає незаконним через порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, а також неповноту та однобічність судового розгляду.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди позивача із висновком суду першої інстанції про застосування строку позовної давності, оскільки судом не було перевірено строк дії картки, яка діє до 31 січня 2019 року, а тому строк позовної давності позивачем не пропущено.

Відповідач ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки скарга є необґрунтованою та наведені в ній обставини не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення за таких підстав.

Судом встановлено, що 14 квітня 2010 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку, у якій зазначено, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг (а. с. 10).

Згідно із наданим позивачем розрахунком заборгованості за договором станом на 16 травня 2019 року відповідач ОСОБА_1 має заборгованість за кредитним договором в загальній сумі 131 102,68 грн., із яких: 10 638,63 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 110 044,87 грн. - нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 3700 грн. - заборгованість за нарахованою пенею за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.; 6719,18 грн. - заборгованість по судовим штрафам (а. с. 7-9).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів належними та допустимими доказами обставин, на які він посилається у позові як на підставу своїх вимог, зокрема, не надав доказів на підтвердження факту надання відповідачу кредиту в сумі 8000 грн., а також - позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду із цим позовом, оскільки із розрахунку заборгованості вбачається, що останній платіж відповідач здійснив 12 квітня 2016 року, тобто строк позовної давності сплив 12 квітня 2019 року, а позовна заява надійшла до суду 15 липня 2019 року.

Апеляційний суд частково погоджується із таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений в письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на викладене позивач зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на правову підставу своїх вимог, зокрема щодо виникнення кредитних договірних правовідносин між сторонами на підставі кредитного договору та невиконання відповідачем взятих на себе за договором грошових зобов`язань, розмір заборгованості, подавши до суду належні та допустимі докази.

Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі.

Виходячи із вимог цивільного процесуального законодавства, позивач повинен надати суду належні та допустимі докази на обґрунтування тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні.

Звернувшись до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором № б/н від 14 квітня 2010 року в загальній сумі 131 102,68 грн., із яких: 10 638,63 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 110 044,87 грн. - нарахована пеня на прострочене зобов`язання; 3700 грн. - нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.; 500 грн. - штраф (фіксована частина) та 6219,18 грн. - штраф (процентна складова), позивач на підтвердження позовних вимог надав суду розрахунки заборгованості за договором № б/н від 14 квітня 2010 року, укладеним між ПриватБанком та клієнтом ОСОБА_1 , станом на 31 травня 2015 року та станом на 16 травня 2019 року, анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку від 14 квітня 2010 року, довідку про умови кредитування з використанням платіжної карти «Кредитка Універсальна», 55 днів пільгового періоду», витяг із Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг, розміщений на сайті https://privatbank.ua/terms/, а також копію паспорта відповідача та документи, що підтверджують процесуальний статус банку та його представника.

Зазначивши у позові про укладення відповідачем 14 квітня 2010 року договору, згідно якого він отримав кредит у розмірі 8000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, позивач не надав суду доказів про фактичне виконання банком умов такого договору, зокрема, про відкриття карткового рахунку та про видачу кредитної картки відповідачу. У анкеті-заяві від 14 квітня 2010 року, яку позивач надав на підтвердження позовних вимог, зазначено, що відповідач виявив бажання отримати в банку платіжну картку кредитка «Універсальна» із встановленням на неї кредитного ліміту в сумі 3000 грн. (а. с. 10 на звороті). У позовній заяві позивач зазначив про надання відповідачу кредиту у розмірі 8000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, при цьому просив стягнути з відповідача заборгованість за простроченим тілом кредиту в сумі 10 638,63 грн., не надавши при цьому жодних доказів на підтвердження надання відповідачу кредитних коштів саме в такому розмірі та не обґрунтувавши такий розмір заборгованості у позовній заяві.

Додані до позовної заяви два розрахунки заборгованості за договором № б/н від 14 квітня 2010 року, укладеним між ПриватБанком та клієнтом ОСОБА_1 , станом на 31 травня 2015 року та станом на 16 травня 2019 року, не можуть бути підтвердженням існування заборгованості, оскільки ці розрахунки не є первинними документами, так як не відповідають вимогам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а також вимогам Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75.

Відповідно до підпункту 14 пункту 1 цього Положення первинним є документ, що містить відомості про операцію.

Пунктом 6 Положення встановлено, що саме банк зобов`язаний забезпечити: 1) документування всіх операцій, що здійснюються його відокремленими підрозділами (складання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку); 2) своєчасне, повне та достовірне відображення в регістрах бухгалтерського обліку всіх операцій, які здійснюють його відокремлені підрозділи; 3) дотримання відокремленими підрозділами вимог облікової політики банку; 4) виконання відокремленими підрозділами потрібних процедур внутрішнього контролю; 5) формування та зберігання відокремленими підрозділами первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, звітів відповідно до вимог законодавства України; 6) формування звітності в розрізі відокремлених підрозділів; 7) надання інформації в розрізі відокремлених підрозділів банку зовнішнім користувачам (Національному банку України, органам статистики та іншим органам відповідно до вимог законодавства України).

Згідно з пунктами 43, 44 Положення первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються в бухгалтерському обліку за умов дотримання вимог законодавства України про електронні документи та електронний документообіг.

Первинні документи банку (паперові та електронні) залежно від виду операції та типу контрагентів класифікують за такими ознаками: 1) за місцем складання: зовнішні (одержані від клієнтів, державних виконавців та інших банків); внутрішні (оформлені в банку); 2) за змістом: касові; меморіальні (для здійснення безготівкових розрахунків із банками, клієнтами, списання коштів з рахунків та внутрішньобанківських операцій).

При цьому первинні та зведені облікові документи в паперовій/електронній формі повинні мати такі обов`язкові реквізити: 1) назву документа (форми); 2) дату складання; 3) найменування банку, від імені якого складений документ; 4) зміст та обсяг операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру; 5) посади осіб, відповідальних за здійснення операції та правильність її оформлення; 6) особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні операції. Банк має право самостійно визначати інші додаткові реквізити первинних документів у паперовій/електронній формі (п. 51 Положення).

Відповідно до пункту 52 Положення первинні документи, які не містять обов`язкових реквізитів, є недійсними і не можуть бути підставою для бухгалтерського обліку.

До позовної заяви позивач не додав жодного первинного бухгалтерського документу, в тому числі особового рахунку чи виписки з нього. Не надано також підтверджуючих даних про те, що відповідачу взагалі видавалась кредитна картка, на який строк надавався кредит, про термін дії кредитної картки, зміни відсоткової ставки, на підставі яких фінансових документів відповідач отримав кредит та в якому розмірі, яких саме платежів, коли саме і в яких сумах відповідач не сплатив заборгованість.

Частиною першою статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За правилами ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, виходячи із принципу змагальності сторін, звернувшись до суду з позовом про стягнення заборгованості, обов`язком позивача є доведення належними та допустимими доказами умов кредитування та наявності заборгованості.

Частиною 1 статті 84 ЦПК України передбачено, що учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

У клопотанні повинно бути зазначено, зокрема, вжиті особою, яка подає клопотання, заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу (ч. 2 ст. 84 ЦПК України).

Представники позивача були обізнані із нормами процесуального права, які регламентують принципи цивільного судочинства, в тому числі й такий принцип як змагальність сторін, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вони посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та принцип диспозитивності цивільного судочинства, за яким суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд та знає, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

До позовної заяви представником позивача Гребенюком О. С. додано докази, які він вважав за необхідне надати суду на підтвердження позовних вимог. Водночас представником позивача подано клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження та про розгляд справи за відсутності позивача (а. с. 34, 35).

З огляду на викладене, а також враховуючи положення ч. 3 ст. 367 ЦПК України, згідно якої докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, апеляційний суд ухвалою від 14 лютого 2020 року відмовив у задоволенні клопотання позивача про долучення нових доказів, а саме: довідки про видані ОСОБА_1 кредитні картки та виписки за картковим рахунком за період з 14 квітня 2010 року до 16 травня 2019 року, які додані позивачем до апеляційної скарги. Надані позивачем додаткові докази створені в ході операційної діяльності банку і зберігаються у нього, а тому будь-які об`єктивні причини їх неподання позивачем разом із позовною заявою відсутні.

Враховуючи те, що позивач не довів суду наявність у відповідача заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 10 638,63 грн., яку він просив стягнути з відповідача, нарахування пені та штрафів за прострочення зобов`язання також є недоведеним.

При нарахуванні пені та штрафів позивач посилається на довідку про умови кредитування з використанням платіжної карти «Кредитка «Універсальна», 55 днів пільгового періоду» та Умови та правила надання банківських послуг начебто визнані відповідачем, разом з цим позивач не надав суду належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме надані банком витяг із Умов та правил надання банківських послуг розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника. Крім того позивач не навів обґрунтованого розрахунку сум, які просить стягнути з відповідача, який повинен містити відомості щодо залишку непогашеного кредиту, порядку нарахування пені, штрафів, суми коштів, які надходили в рахунок погашення заборгованості, відомості щодо розміру простроченого зобов`язання тощо.

У наданій банком копії довідки про умови кредитування з використанням платіжної карти «Кредитка «Універсальна», 55 днів пільгового періоду» міститься підпис у графі «Підпис», проте прізвище відповідача поряд з підписом не зазначено, що позбавило суд можливості встановити, що така довідка підписана саме відповідачем. У цій же копії довідки, а саме у її назві, між двома рядками назви зазначено: «по договору SAMDN50OTC0030113, ИНН НОМЕР_1, ОСОБА_1 », що свідчить про те, що дана довідка не стосується кредитного договору, за яким позивач просить стягнути заборгованість з відповідача у цій справі, оскільки у позовній заяві, і у розрахунках заборгованості за кредитним договором позивач зазначає про договір № б/н від 14 квітня 2010 року, а не договір SAMDN50OTC0030113.

В постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 Велика Палата Верховного Суду вказала, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Порушенням принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства буде звільнення позивача від обов`язку доказування, та не припустимим є ґрунтування судового рішення на припущеннях навіть з урахуванням загальновідомих обставин. Так само рішення суду не може обґрунтовуватись лише самими правовими підставами або аргументами, на які робиться посилання в позовній заяві без встановлення відповідних фактів.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову у зв`язку з недоведеністю позовних вимог.

Водночас апеляційний суд вважає помилковим висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову як по суті, так і у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, суд, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Встановивши, що позивачем не доведено позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором № б/н від 14 квітня 2010 року та відмовляючи в задоволенні позову з підстав необґрунтованості та недоведеності позовних вимог, суд першої інстанції помилково застосував наслідки спливу позовної давності та відмовив у позові також і з підстав пропуску позивачем строку позовної давності.

Доводи апеляційної скарги зводяться лише до незгоди позивача із висновком суду першої інстанції про застосування строку позовної давності, оскільки судом не було перевірено строк дії картки, яка діє до 31 січня 2019 року, а тому позивач вважає, що строк позовної давності ними не пропущено.

Водночас апеляційна скарга не містить доводів щодо незаконності чи необґрунтованості оскаржуваного рішення суду щодо відмови в задоволенні позову по суті за недоведеністю позовних вимог.

За наведених обставин апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції слід змінити, виключивши із мотивувальної частини рішення посилання як на підставу відмови в задоволенні позову на пропуск позивачем строку позовної давності. В іншій частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін як законне та обґрунтоване, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до положень пункту 1 частини 6 статті 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому рішення у цій справі не підлягає касаційному оскарженню (пункт 2 частини 3 статті 389 ЦПК України).

На підставі викладеного і керуючись ст. 374, 376, 381-382 ЦПК України, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 05 грудня 2019 року змінити.

Виключити із мотивувальної частини рішення посилання суду як на підставу відмови в задоволенні позову на пропуск позивачем строку позовної давності звернення до суду з позовом.

В іншій частині рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 05 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.В. Матківська
СуддіВ. С. Марчук
В. В. Сопрун