Справа №167/952/19
Провадження №2/167/11/20
03.03.2020 року Рожищенський районний суд Волинської області в складі:
головуючого - судді Сіліча І.І.
секретаря судових засідань Ісакової Н.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Рожище цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення,-
Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення.
В обґрунтування свої вимог зазначає, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . Вказаний будинок він придбав на електронних торгах проведених Рожищенським районним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області. Раніше вищевказаний будинок належав відповідачу ОСОБА_2 , яка на даний час в ньому зареєстрована та продовжує займати вказане житло. Проживання відповідачки у будинку порушує його право власності на нерухоме майно, що позбавляє його можливості користуватися та розпоряджатися власністю на власний розсуд. Враховуючи викладене, а також те, що ОСОБА_2 не бажає в добровільному порядку виселятися з належного йому на праві власності будинку, просить суд усунути йому перешкоди в користуванні будинком шляхом виселення з нього відповідачки без надання іншого житла.
В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, суду надана заява про підтримання позову та розгляд справи у його відсутності.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, суду надана заява в якій просить розгляд справи проводити у її відсутності, позовні вимоги не визнає та просить в позові відмовити.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши письмі докази у справі, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав.
Судом встановлено, що згідно Свідоцтва від 17.05.2019 року, серії ННЕ 935923, зареєстрованого в реєстрі за №702, виданого приватним нотаріусом Рожищенського районного нотаріального округу Павлюк Р.П., позивачу ОСОБА_1 належить на праві власності нерухоме майно, а саме житловий будинок в АДРЕСА_1 . Даний будинок придбаний з електронних торгів з реалізації предмета іпотеки 11.05.2019 року. Зазначене нерухоме майно раніше належало ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 , виданого Реєстраційною службою Рожищенського районного управління юстиції Волинської області 02.10.2015 року (а.с.4).
17.05.2019 року ОСОБА_1 зареєстрував своє право власності на вказане нерухоме майно у визначеному законом порядку, що стверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу 166956295 (а.с.5).
З довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому будинку осіб, виданої Рожищенською міською радою від 05.06.2019 року вбачається, що в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрована відповідач ОСОБА_2 (а.с.6).
На сьогоднішній день відповідач з реєстраційного обліку у вказаному будинку не знялася, приміщення не звільнила.
У відповідності до ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні.
Згідно ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.ч.1,2 ст.319 ЦК України).
Відповідно до ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
Відповідно до ст.386 ЦК України, власник може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення дій які можуть порушити його право та усунення перешкод в користуванні власністю.
Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Пунктом 8 ч.1, ч.2 ст.346 ЦК України встановлено, що право власності припиняється у разі звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника.
Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом.
Судом встановлено, що 15 жовтня 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ТЕХНО-ФІНАНС» та ОСОБА_2 укладено договір про надання фінансового кредиту №LF0002. Відповідно до умов договору ТзОВ «ТЕХНО-ФІНАНС» надав відповідачу кредит в розмірі 120 000, 00 грн. на строк до 15 жовтня 2016 року (а.с.78-81).
Того ж дня в забезпечення виконання позичальником зобов`язань за вищевказаним кредитним договором між Товариством з обмеженою відповідальністю «ТЕХНО-ФІНАНС» та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки №LF0002-І, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Киселюк О.В., за яким ОСОБА_2 передала в іпотеку ТзОВ «ТЕХНО-ФІНАНС» належний їй на праві приватної власності житловий будинок в АДРЕСА_1 (а.с.82-84).
Таким чином судом встанолено, що житловий будинок в АДРЕСА_1 придбаний не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечено іпотекою відповідного жилого приміщення.
Відповідно до вимог ч.1 ст.40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.
Нормою, яка визначає порядок виселення із займаного жилого приміщення, є ст.109 ЖК України, у частині першій якої передбачено підстави виселення.
Частина 3 ст.109 ЖК України регулює порядок виселення громадян.
За змістом ч.2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч.3 ст.109 ЖК України після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Відповідно до ч.2 ст.109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Отже, ч.2 ст.109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.
Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч.2 ст.39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст.40 цього Закону, так і норма ст.109 ЖК України.
Таким чином, згідно зі змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому відповідно до положень ч.2 ст.109 ЖК України постійне житло вказується в рішенні суду.
Враховуючи вищенаведене, оскільки житловий будинок, що був предметом договору іпотеки, придбано відповідачем не за рахунок отриманого кредиту, то суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.
Щодо порушення прав позивача стосовно права володіння, користування та розпорядження своїм майном, то суд виходить з того, що позивач придбав вказаний будинок з існуючими обтяженнями, оскільки в ній була зареєстрована та проживала відповідач ОСОБА_2 . Отже, реалізація права власника ОСОБА_1 може бути обмежена необхідністю захисту конституційного права відповідача на житло, передбаченого ч.3 ст.47 Конституції України, згідно з якою ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Тобто рішення суду також має бути постановлене виключно на підставі закону, а не внутрішнього переконання щодо способів реалізації права власника.
ТзОВ «ТЕХНО-ФІНАНС» при наданні згоди на реалізацію предмета іпотеки мав виконати вимоги ч.2 ст.109 ЖК України, яка містила заборону виселення боржника за кредитним договором без надання іншого житлового приміщення.
При підготовці до електронних торгів мали бути зазначені обтяження у вигляді реєстрації та проживання у ньому власника, тобто виявлені ризики, пов`язані з придбанням спірної нерухомості.
З урахуванням вищенаведеного у задоволенні позову слід відмовити.
На підставі ст.109 ЖК України, Закону України «Про іпотеку», ст.ст. 16, 321, 391 ЦК України, керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 77-81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,-
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення відмовити.
Рішення суду може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційна скарга подається до Волинського апеляційного суду через Рожищенський районний суд Волинської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення в повному обсязі складено 03.03.2020 року.

СУДДЯ: І.І.Сіліч