Справа № 368/89/20
Провадження № 2/368/234/20
Рішення

Іменем України

(Заочне)

"26" лютого 2020 р. Кагарлицький районний суд Київської області

в складі: головуючого - судді Шевченко І.І.

при секретарі Назаренко А.І.

з участю позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кагарлик цивільну справу в загальному позовному провадженні за позовом ОСОБА_1 до Кадомської сільської ради Кагарлицького району Київської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, -

в с т а н о в и в:

позивач просить суд визнати ОСОБА_1 добросовісним володільцем житлового будинку та визнати за ним за набувальною давністю право власності на житловий будинок (загальною площею приміщень 50,1 кв. м., житловою площею 33,2 кв. м., допоміжною площею 11,1 кв. м., площа літніх, неопалювальних приміщень 5,8 кв. м.) та господарські будівлі і споруди (веранда під літ. а), що розташовані за адресою АДРЕСА_1 , обґрунтовуючи позов наступним.

ОСОБА_1 з 1996 року проживає у житловому будинку за адресою АДРЕСА_1 . У вказаному будинку він був заселений, оскільки попередній власник ОСОБА_2 вирішила продати будинок, а він погодився його купити.

Домовленість про купівлю-продаж фактично відбувалась із батьком ОСОБА_2 , який на той час проживав у будинку.

Згідно заяви посвідченої секретарем виконавчого комітету Кадомської сільської ради від 09.09.1996 р. чоловік ОСОБА_2 . ОСОБА_3 дав свою згоду на продажу будинку.

Домовившись про ціну продажу він сплатив батьку ОСОБА_2 за житловий будинок. Проте, у зв`язку з тим, що у ОСОБА_2 не були оформленні всі необхідні документи для продажу будинку він не міг укласти, підписати та нотаріально засвідчити договір-купівлі продажу.

Враховуючи те, що за продаж будинку було сплачено, він засилився до нього в 1996 році та проживає в ньому до даного часу. Він постійно наголошував ОСОБА_2 , що необхідно оформити документи, на що остання не заперечувала та казала, що зробить всі документи.

Через деякий час він втратив зв`язок з ОСОБА_2 та на даний час йому не відомо, де знаходиться ОСОБА_2 .

Отже, житловий будинок так і не був оформлений за нотаріально посвідченим договором йому та на даний час він не може оформити права власності на будинок.

Хоча він, як було зазначено вище, проживає у житловому будинку по АДРЕСА_1 з 1996 року, що підтверджується актом комісії Кадомської сільської ради та випискою із по господарської книги сільської ради від 13.01.2020 р.

Він з 1996 року поселився та постійно проживає у будинку, там знаходяться його речі, він постійно утримує житловий будинок, несе витрати не тільки на його утримання, а і на сплату комунальних платежів.

Отже, він, ОСОБА_1 , почав проживати у будинку з 1996 року та безперервно проживає у ньому по даний час більше 20 років.

Згідно ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються на випадки, коли володіння майном розпочалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Ураховуючи, що Цивільний Кодекс України набрав чинності з 1 січня 2004 року (п.1. Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України) норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року, а відтак визнання за рішенням суду права власності на нерухоме майно (ч. 4 ст. 344 ЦК України) може мати місце з 1 січня 2011 року.

Відповідно до акта комісії Кадомської сільської ради він проживає в АДРЕСА_1 з 1996 року по даний час. Крім цього, факт його проживання у вищевказаному будинку більше двадцяти років можуть підтвердити свідки.

На даний час ОСОБА_2 та він не має можливості оформити документи на право власності на житловий будинок згідно договору купівлі-продажу, оскільки ОСОБА_2 відсутня та місце її проживання на даний час невідоме.

На сьогоднішній день він продовжує проживати у вказаному будинку. Добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується даним нерухомим майном, доглядають за будинком та утримують його. Він обробляє земельну ділянку біля будинку.

Він неодноразово зверталась до відповідача - Кадомської сільської ради, з метою вирішення питання про передачу йому у власність будинку, яким він користується та в якому проживає. Проте, в Кадомській сільській раді повідомляли йому, що житловий будинок не знаходиться на балансі сільської ради, а тому передача житлового будинку сільською радою у його власність є неможливою.

Отже, є всі підстави вважати, що якщо власник майна або його правонаступники тривалий час не виявляли наміру визнати річ своєю, то вони погодились з її втратою, і при відсутності презумпції права державної власності, слід визнати цю річ власністю фактичного добросовісного володільця. Тобто інститут набувальної давності захищає права теперішнього володільця проти попереднього.

Оскільки він протягом більше двадцяти років відкрито, безперервно володіє будинком, а попередній власник або правонаступники не бажають визнавати річчю своєю, за ним може бути визнано право власності на будинок за набувальною давністю згідно ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України.

Згідно ч. 4 ст. 344 Цивільного кодексу України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Стаття 41 Конституції України зазначає, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконністю набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ч. 5 ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Враховуючи те, що він протягом вже більше десяти років користуються житловим будинком відповідно до вищезазначених норм Цивільного кодексу України такий будинок може бути визнаний її власністю.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

?володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

?володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

?володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК).

Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також: частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю.

Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Згідно ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Представник відповідача в особі - Кадомської сільської ради Кагарлицького району Київської області в судове засідання не з`явився, про місце і час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності та відзив на позов не подав.

На підставі ч. 1 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Суд, вислухавши позивача та вивчивши матеріали справи, приходить до висновку про задоволення позовних позивача, виходячи з наступного.

Статтею 319 Цивільного кодексу України передбачено, що власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії. які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний дотримуватися моральних засад суспільства.

Відповідно по Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 7 лютого 2014 року при вирішенні спорів пов`язаних із набувальною давністю, суди повинні з`ясувати добросовісність володінні майном. Також зазначено, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків.

Для вирішення спору має значення добросовісність саме на момент передачі позивачу майна, який як незаконний володілець протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що він отримав це майно з підстав, достатніх, щоб мати право власності на нього.

Позивач ОСОБА_1 з 1996 року проживає у житловому будинку за адресою АДРЕСА_1 . У вказаному будинку він був заселений, оскільки попередній власник ОСОБА_2 вирішила продати будинок, а він погодився його купити.

Домовленість про купівлю-продаж фактично відбувалась із батьком ОСОБА_2 , який на той час проживав у будинку.

Згідно заяви посвідченої секретарем виконавчого комітету Кадомської сільської ради від 09.09.1996 р. чоловік ОСОБА_2 . ОСОБА_3 дав свою згоду на продажу будинку.

Позивач сплачує комунальні платежі за квартиру, зокрема, за електроенергію, обробляє земельну ділянку біля будинку.

Позивач з 1996 року поселився та постійно проживає у будинку, там знаходяться його речі, він постійно утримує житловий будинок, несе витрати не тільки на його утримання, а і на сплату комунальних платежів.

Отже, позивач ОСОБА_1 , почав проживати у будинку з 1996 року та безперервно проживає у ньому по даний час більше 20 років.

Згідно ч.1ст.317 ЦПК України,власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ч.1ст.321 ЦПК України,право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч.1ст.328 ЦПК України,право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ч. 1, 2 ст. 344 ЦПК України, особа,яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном-протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність),якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є.

Інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ - не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 ЦК України. Тобто, об`єктом набуття права власності за набувальною давністю на підставі ст. 344 ЦК України є чуже майно, а умовами виникнення права власності за давністю володіння є: відкритість, безперервність, тривалість та добросовісність володіння. Відкритість володіння означає, що особа не приховує свого статусу від інших осіб, не приховує факту, що вона не є власником майна, але володіє і користується таким майном як власник. Тривалість володіння означає, що для виникнення права власності на нерухоме майно особа повинна ним проволодіти протягом десяти років. Фактичне володіння вважається правомірним, якщо інше не випливає з закону або не встановлено рішенням суду (ст. 397 ЦК України).

Зокрема, володілець за давністю є незаконним володільцем, про що зазначено в ч.1ст. 344 ЦК України(особа заволоділа чужим майном). Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника. При цьому добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно, обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна.

Згідно п.9 Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні.

Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Згідно п.13 зазначеної постанови, можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Згідно п.14 зазначеної постанови, виходячи зі змісту частини першоїстатті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Згідност.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його прав власності, якщо це право не визнається або оспорюється іншою особою.

Враховуючи вищевикладене, той факт, що позивач фактично володіє будинком більше 10 років та в подальшому має намір володіти, користуватися та розпоряджатися вищевказаним нерухомим майном, на сьогоднішній день вона з родиною продовжують проживати у вказаному житловому будинку, доглядають за будинком та утримують його, однак оформити право власності у позасудовому порядку не має можливості, з боку відповідачів не вчиняються жодні дії спрямовані на утримання, ремонт, облаштування та догляд за будинком як його співвласниками, тому суд вважає за необхідне визнати за позивачем право власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

За правилами ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

З роз`яснень Пленуму Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», вбачається, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи.

Оскільки під час розгляду справи представник відповідача визнав позов у повному обсязі і таке визнання не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову у повному обсязі.

На підставі вищевикладеного та керуючись ЦК України, постановою Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22.12.95 року, Конституцією України, ст. ст. 4, 76-89, 141, 258, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України суд, -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до Кадомської сільської ради Кагарлицького району Київської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю - задовольнити.

Визнати ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання та реєстрації: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової карти платника податків НОМЕР_1 ) добросовісним володільцем житлового будинку та визнати за ним за набувальною давністю право власності на житловий будинок (загальною площею приміщень 50,1 кв. м., житловою площею 33,2 кв. м., допоміжною площею 11,1 кв. м., площа літніх неопалювальних приміщень 5,8 кв. м.) та господарські будівлі і споруди (веранда під літ. а), що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Ознайомитись з повним текстом судового рішенням, в електронній формі, сторони можуть за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua/.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи апеляційні скарги на рішення можуть бути подані протягом 30 днів з дня його складення через суд першої інстанції до Київського апеляційного суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складено 02.03.2020 р.

Суддя І.І. Шевченко