Номер провадження: 22-ц/813/1924/20
Головуючий у першій інстанції Бескровний Я. В.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.01.2020 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи: 520/12499/15-ц

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання Віцько А.І.,

учасники справи:

- скаржник - ОСОБА_1 ,

- заінтересована особа - приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Колечко Дмитро Миколайович,

-апелянт - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Дмитра Миколайовича, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Київського районного суду міста Одеси постановлену у складі судді Бескровного Я.В. о 15 годині 33 хвилині 26 липня 2019 року,

встановив:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеною скаргою на дії приватного виконавця, в якій просить: 1) визнати неправомірними дії приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Д.М.; 2) зобов`язати останнього зняти арешт з коштів, накладений за постановою про арешт майна та коштів боржника ВП №59428351 від 27.06.2019 року, з поточного рахунку НОМЕР_1 у ПАТ «Банк Восток» (МФО 307123, ) ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які знаходяться на даному рахунку та закріпленої за даним рахунком зарплатної картки № НОМЕР_2 .

В обґрунтування заявленої скарги ОСОБА_1 посилається на те, що в процесі примусового виконання рішення суду, приватним виконавцем, в порушення вимог закону накладено арешт на кошти боржника, в тому числі, банківський рахунок, на який скаржнику нараховується заробітна плата за місцем роботи. У зв`язку з чим, скаржник позбавлена всіх засобів для задоволення своїх життєвих потреб (а. с. 1 4).

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 26 липня 2019 року вищенаведену скаргу задоволено частково.

Зобов`язано приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Д.М. зняти арешт з коштів, накладений за постановою про арешт майна та коштів боржника ВП №59428351 від 27.06.2019 року, з поточного рахунку НОМЕР_1 у ПАТ «Банк Восток» (МФО 307123, ) ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які знаходяться на даному рахунку та закріпленої за даним рахунком зарплатної картки № НОМЕР_2 .

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що накладення арешту на зарплатний рахунок боржника, який відкритий в ПАТ «Банк Восток» та призначений для виплати заробітної плати, унеможливлювало своєчасну виплату заробітної плати, що призвело до порушення конституційних прав заявника (а. с. 75 76 зворотна сторона).

ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить ухвалу суду першої інстанції скасувати. Постановити нове судове рішення, яким закрити провадження у справі в частині вимог щодо зобов`язання приватного виконавця зняти арешт з коштів, накладений за постановою про арешт майна та коштів боржника ВП №59428351 від 27.06.2019 року, з поточного рахунку НОМЕР_1 у ПАТ «Банк Восток» (МФО 307123, ) ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які знаходяться на даному рахунку та закріпленої за даним рахунком зарплатної картки № НОМЕР_2 , з метою оплати основної винагорди приватного виконавця. У задоволенні іншої частини вимог вищезазначеної скарги на дії приватного виконавця Булка Ю.В. в апеляційній скарзі просить відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ухвалу постановлено судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права.

Апелянт вказує на те, що вказана вище вимога скарги ОСОБА_1 щодо зобов`язання приватного виконавця зняти арешт з коштів не належить до розгляду в порядку цивільного судочинства. Крім того зазначає про те, що судом першої інстанції, у розумінні мотивувальної частини оскаржуваного рішення, не було визнано протиправним жодної дії або рішення приватного виконавця, однак судом першої інстанції протиправно зобов`язано приватного виконавця усувати порушення закону, яке не було встановлено судом.

Представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 у судовому засіданні підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. Причини неявки не повідомили, заяв, клопотань, відзиву на апеляційну скаргу не надали.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому вирішені питання щодо розгляду скарги на дії приватного виконавця, освідомленість учасників справи про її розгляд, думку учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, про можливість розгляду справи за відсутності її інших учасників, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності учасників справи, які в судове засідання не з`явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги щодо закриття провадження в частині вимог скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Судом встановлено, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21.11.2016 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , третя особа ТОВ "Фінансова компанія" "Топ Фінанс" про стягнення заборгованості задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором №2987/2-07 від 30.11.2007 року у сумі 73287,05 євро (що еквівалентно 2016589,62 грн.). Вирішено питання судових витрат. Рішення набрало законної сили.

Постановою від 27.06.2019 року у виконавчому провадженні №59428352 приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Колечка Д.М. відкрито виконавче провадження (а. с. 8).

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Д.М. про арешт майна та коштів боржника ВП №59428351 від 27.06.2019 року, на все рухоме та нерухоме майно, що належить ОСОБА_1 накладено арешт на суму 2 221 000 грн., до якої входить і основна винагорода приватного виконавця.

ПАТ «Банк Восток» виконано вищевказану постанову приватного виконавця - кошти на поточному рахунку скаржника НОМЕР_1 у ПАТ «Банк Восток» (МФО 307123, ) заблоковано, що підтверджується відповідною банківською випискою (а. с. 18 - 21).

Між учасниками виконавчого провадження виникли правовідносини щодо оскарження дій приватного виконавця.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. За пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція).

У рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04 та № 29465/04, пункт 24) ЄСПЛ закріпив поняття «суд, встановлений законом», яке стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність.

Фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У справі «Занд проти Австрії» (заява № 7360/76) визначено, що термін «суд, встановлений законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».

05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон № 1404-VIII та зміни до ЦПК України, внесені відповідно до цього Закону.

Тобто, постанову від 27.06.2019 року приватний виконавець прийняв після набрання чинності зазначеним Законом.

На спірні правовідносини поширюється саме Закон № 1404-VIII, згідно зі статтею 1 якого виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Закону № 1404-VІІІ виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

За змістом пункту 7 частини другої статті 17 Закону № 1404-VІІІ постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є виконавчими документами. Якщо виконавче провадження закінчено, а виконавчий збір, витрати на проведення виконавчих дій або штраф не стягнуто, відповідна постанова виділяється в окреме провадження і підлягає виконанню в загальному порядку.

Згідно із частиною другою статті 74 Закону № 1404-VIII рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Отже, імперативною нормою - частиною другою статті 74 Закону № 1404-VIII закріплено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.

До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.

Аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 06 червня 2018 року у справах № 921/16/14-г/15 (провадження № 12-93гс18) та № 127/9870/16-ц (провадження № 14-166цс18) та від 28 листопада 2018 року у справі № 2-01575/11 (провадження № 14-425цс18) та від 10 квітня 2019 року у справі № 766/740/17-ц (провадження № 14-664цс18).

Крім того у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі 2-1409/11 не було відступлено від вищевказаної правової позиції і було викладено про те, що вимоги про зняття арешту з майна, яке є пов`язаними з вирішенням питання щодо стягнення виконавчого збору не підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства, а повинні розглядатися у порядку адміністративного судочинства.

Матеріалами справи підтверджується, сторонами виконавчого провадження не заперечується, що вказана вище оскаржувана виконавча дія вчинена приватним виконавцем з метою стягнення, у тому числі, основної винагороди цього виконавця.

Таким чином, суд першої інстанції зробив неправильний висновок, що справа в частині розгляду вищенаведеної скарги ОСОБА_1 щодо дій приватного виконавця про накладення арешту на майно з метою стягнення основної винагороди приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Д.М. підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства і не належить до компетенції адміністративного суду.

З урахуванням вищенаведеного доводи апеляційної скарги щодо необхідності закриття провадження у справі у вищевказаній частині є обґрунтованими.

Таким чином, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а саме в частині скасування судового рішення суду першої інстанції з закриттям провадження у справі в частині розгляду вищенаведеної скарги ОСОБА_1 щодо дій приватного виконавця про накладення арешту на майно з метою стягнення основної винагороди приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Д.М..

Виходячи із зазначеного, колегія суду вважає, що судове рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню у вищевказаній частині із закриттям провадження у справі в цій частині.

Згідно із ч. 2 ст. 258, ч. 2 ст. 381 ЦПК України процедурні питання, пов`язані з рухом справи, клопотання та заяви учасників справи, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення провадження у справі, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом апеляційної інстанції шляхом постановлення ухвал в порядку, визначеному цим Кодексом для постановлення ухвал суду першої інстанції.

За правилами п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19 - 22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

На підставі вищевикладеного, у зв`язку з порушенням судом норм процесуального права щодо підвідомчості спору, колегія суддів вважає, що судове рішення суду першої інстанції необхідно скасувати, провадження у справі закрити в частині розгляду скарги щодо дій приватного виконавця про накладення арешту на майно з метою стягнення основної винагороди приватного виконавця.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 377, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Київського районного суду міста Одеси від 26 липня 2019 року - задовольнити частково.

Ухвалу Київського районного суду міста Одеси від 26 липня 2019 року в частині розгляду скарги щодо дій приватного виконавця про накладення арешту на майно з метою стягнення основної винагороди приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Дмитра Миколайовича - скасувати.

Провадження у справі в частині розгляду скарги щодо дій приватного виконавця про накладення арешту на майно з метою стягнення основної винагороди приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Дмитра Миколайовича - закрити.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної ухвали.

Повний текст ухвали складено 24 лютого 2020 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе