ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2020 року

м. Київ

справа № 522/3277/17

провадження № 61-46979св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Одеська міська рада,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою Одеської міської ради, поданою її представником Поповською Інною Петрівною, на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 липня 2017 року, ухвалене у складі судді Кравчук Т. С., та постанову апеляційного суду Одеської області від 18 вересня 2018 року, прийняту колегією у складі суддів: Погорєлової С. О., Заїкіна А. П., Таварткіладзе О. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернулася з позовом Одеської міської ради про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу.

В обґрунтування позову зазначила, що у період з 8 вересня 1962 року по 29 серпня 1977 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 .

Після розірвання шлюбу вони нетривалий час проживали окремо, проте у подальшому знову стали разом проживати, вели спільне господарство, мали спільний бюджет та взаємні права і обов`язки, притаманні подружжю.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер; після нього відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1 .

Заповіту за життя ОСОБА_2 не склав і спадкоємців першої, другої та третьої черги не має.

ОСОБА_1 вказує, що своєчасно звернулася до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу із заявою про прийняття спадщини після ОСОБА_2 як спадкоємець четвертої черги, проте у неї відсутні документи на підтвердження проживання із спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

За таких обставин просила встановити юридичний факт проживання її та ОСОБА_2 як чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 15 березня 1983 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14 липня 2017 року позов задоволено.

Встановлено факт проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_2 як чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 15 березня 1983 року по 19 вересня 2015 року.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з доведеності спільного проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у вказаний період, їх пов`язаність побутом та наявність у них взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю.

Постановою апеляційного суду Одеської області від 18 вересня 2018 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 липня 2017 року змінено та встановлено факт проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_2 як чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу з 1 січня 2004 року по 19 вересня 2015 року . У іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

Змінюючи рішення, суд апеляційної інстанції вказав, що Кодекс про шлюб та сім`ю України, який був чинним до 1 січня 2004 року, не передбачав можливості встановлення такого факта як проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, тому позовні вимоги підлягають задоволенню частково за період з 1 січня 2004 року по 19 вересня 2015 року.

З висновками суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з 1 січня 2004 року по 19 вересня 2015 року проживали разом і були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, тобто проживали однією сім`єю без шлюбу, суд апеляційної інстанції погодився, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічного і повного з`ясування обставин справи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У листопаді 2018 року Одеська міська рада звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просила рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 липня 2017 року та постанову апеляційного суду Одеської області від 18 вересня 2018 року скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої і апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Заявник зазначає, що суди дійшли помилкових висновків про спільне проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_2 як чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу з 1 січня 2004 року по 19 вересня 2015 року у квартирі АДРЕСА_1 і не врахували, що позивач увесь цей період була зареєстрована за іншою адресою.

Вказує на недоведеність того, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 були пов`язані спільним побутом і мали взаємні права та обов`язки, так як належними і допустимими доказами це не підтверджено.

Ухвалою Верховного Суду від 22 листопада 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

Позиція інших учасників справи

У січні 2019 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, у якому послалася на безпідставність її доводів. Вказала, що у разі проживання особи у двох і більше місцях стаття 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачає можливість реєстрації її місця проживання за однією з таких адрес за власним вибором, що також узгоджується зі змістом статті 29 ЦК України, відповідно до якої фізична особа може мати кілька місць проживання. За таких обставин сам лише факт її реєстрації у квартирі АДРЕСА_2 не доводить непроживання у квартирі АДРЕСА_1 із ОСОБА_2 .

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 8 вересня 1962 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 зареєстрували шлюб.

29 серпня 1977 року шлюб між ними розірвано.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер. Організацію та оплату поховання здійснювала ОСОБА_1 . Також нею організовано і оплачено поминальні обіди 21 вересня 2015 року та 28 жовтня 2015 року.

Після ОСОБА_2 відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1 , що належала йому на підставі свідоцтва про право власності від 27 листопада 2002 року.

Із заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Алексєєвої О. В. звернулася лише ОСОБА_1 .

Оцінивши лист Державного підприємства «Укртелеком» від 30 червня 2000 року № 19/502, адресований ОСОБА_1 , суди встановили, що на час його направлення адресат проживала у квартирі АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки Житлово-будівельного кооперативу «Ленінський-30» від 3 грудня 2003 року № 37 ОСОБА_1 постійно проживає у квартирі АДРЕСА_1 . Згідно з довідкою цього ж кооперативу від 29 березня 2016 року № 45 позивач постійно проживає у зазначеній квартирі без реєстрації.

З довідки Управління Пенсійного фонду України в Суворовському районі м. Одеси від 3 березня 2015 року № 5072 суди встановили, що адресою проживання пенсіонера ОСОБА_1 вказано квартиру АДРЕСА_1 .

Оцінивши покази допитаних як свідків мешканців будинку по АДРЕСА_3 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , суди встановили, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 постійно проживали у квартирі АДРЕСА_1 як подружжя, мали спільний бюджет і разом вели господарство.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

У судовому порядку підлягають встановленню факти, які згідно з законом породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.

Відповідно до статті 315 ЦПК України суди розглядають справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Згідно зі статтею 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Аналіз зазначених положень законодавства свідчить, що для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу необхідна сукупність таких ознак як спільне проживання, пов`язаність побутом і наявність взаємних прав і обов`язків.

СК України набрав чинності з 1 січня 2004 року.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України та статтею 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності, і не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують цивільну відповідальність особи.

До 1 січня 2004 року діяв Кодекс про шлюб та сім`ю України, який не передбачав правової можливості встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу та не встановлював юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживала разом без реєстрації шлюбу.

Суди попередніх інстанцій, оцінивши подані письмові докази і покази свідків, встановили, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з 15 березня 1983 року по день смерті останнього - ІНФОРМАЦІЯ_1 - разом проживали у квартирі АДРЕСА_1 , були пов`язані спільним побутом і мали взаємні права та обов`язки, притаманні подружжю.

Встановивши такі обставини і врахувавши, що правові підстави для звернення з позовом про визнання факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу виникли у позивача з 1 січня 2004 року, суди правильно застосували до спірних правовідносин положення статті 315 ЦПК України у взаємозв`язку зі статтею 3 СК України і обґрунтовано встановили факт проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_2 однією сім`єю без шлюбу з 1 січня 2004 рокупо ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Доводи заявника про те, що ОСОБА_1 з 1998 року і на час розгляду справи зареєстрована у квартирі АДРЕСА_2 , тому не могла проживати у спірний період однією сім`єю із ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 , касаційний суд відхиляє.

Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання (стаття 29 ЦК України).

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою; у разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором.

Таким чином, сама по собі реєстрація ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_2 , з урахуванням встановлених судами попередніх інстанцій обставин щодо її постійного фактичного проживання у квартирі АДРЕСА_1 , не спростовує правильність висновків судів про часткове задоволення позову.

Твердження заявника про відсутність належних і допустимих доказів проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_2 однією сім`єю без шлюбу у спірний період, касаційний суд вважає безпідставними.

Суди попередніх інстанцій у визначеному цивільним процесуальним законодавством порядку оцінили подані ОСОБА_1 письмові докази (довідки, листи, рахунки) та покази свідків, допитаних судом першої інстанції у судовому засіданні 14 липня 2017 року, і встановили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 постійно проживали у квартирі АДРЕСА_1 , були пов`язані спільним побутом і мали взаємні права та обов`язки, притаманні подружжю. У чому полягає неналежність та недопустимість відповідних доказів заявник не зазначив.

Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення на їх підставі нових обставин, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, не відноситься до повноважень касаційного суду при касаційному перегляді справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України»). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування судових рішень, оскільки суд першої інстанції у частині, залишеній без змін апеляційним судом, і суд апеляційної інстанції,встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції у відповідній частині та постанови апеляційного суду без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400 і 401 ЦПК Україниу редакції, чинній на час подання касаційної скарги, та статтею 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Одеської міської ради, подану її представником Поповською Інною Петрівною ,залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 липня 2017 року у частині, залишеній без змін судом апеляційної інстанції, та постанову апеляційного суду Одеської області від 18 вересня 2018 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов