Виноградівський районний суд Закарпатської області
___________________________________________________________________________________________________ Справа № 299/3936/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21.02.2020 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого - судді Леньо В.В., при секретарі - Казимірська Н.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Виноградів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 3/4 частини спадкового майна,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на 3/4 частини житлового будинку з надвірними спорудами в порядку успадкування за заповітом після смерті її матері ОСОБА_3 .

Вимоги позову обґрунтувала тим, що 27.07.1970 року її батьки - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 купили недобудований будинок 11% готовності, договір купівлі-продажу посвідчено державним нотаріусом Виноградівської державної нотаріальної контори 27.07.1970 року, реєстровий номер №1515. До 1991 року житловий будинок було добудовано, зведено надвірні будівлі та споруди. Тобто батьки належним чином набули право власності на добудований житловий будинок з надвірними спорудами.

ІНФОРМАЦІЯ_1 батько позивачки - ОСОБА_2 - помер. Останнім постійним місцем його проживання було м.Виноградів Закарпатської області. Заповіту не залишав. На день його смерті в будинку по АДРЕСА_1 проживали його дружина ОСОБА_3 , та відповідач ОСОБА_2 , його син. Оскільки 1/2 частина житлового будинку з надвірними спорудами - це частка дружини померлого у спільному сумісному майні подружжя, то відповідач та мати позивачки успадкували по 1/4 частині житлового будинку з будівлями кожен як спадкоємці за законом першої черги.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3 - мати позивачки.

За життя вона залишила заповіт, яким усе своє майно заповіла позивачці. Обов`язкової частки у спадщині син померлої - відповідач ОСОБА_2 - не має.

Позивачка у шестимісячний строк - 29.05.2019 року звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, до складу якої ввійшло 3/4 частини будинковолодіння. Однак 25.10.2019 року нотаріус відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом через відсутність правовстановлюючого документу на будинок. Тому на підставі ст..392 ЦК України просить суд визнати за нею право власності на 3/4 частини житлового будинку з надвірними будівлями у порядку спадкування за заповітом після смерті матері.

В судове засідання на судовий розгляд справи сторони не з`явилися, будучи належним чином та своєчасно повідомленими про дату, час та місце проведення судового засідання.

Позивач подала до суду письмову заяву, у якій просила розгляд справи провести без її участі.

Відповідач ОСОБА_2 подав до суду письмову заяву, у якій просить розглянути справу без його участі, заявив, що позовні вимоги своєї сестри визнає повністю.

Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Дослідивши подані позивачем докази, суд вирішив наступне.

Суд встановив, що 27.07.1970 року ОСОБА_2 у шлюбі з ОСОБА_3 , батьки сторін спору, купив недобудований будинок 11% готовності в АДРЕСА_1 , договір купівлі-продажу посвідчено державним нотаріусом Виноградівської державної нотаріальної контори 27.07.1970 року, реєстровий номер №1515. До 1991 року житловий будинок подружжям ОСОБА_1 було добудовано (будівництво завершене), зведено надвірні будівлі та споруди, що підтверджено Технічним паспортом на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, складеним Виноградівським КП РБТІ 05.11.2019 року. Правовстановлюючого документу на завершене будівництво оформлено не було.

Так, на час розгляду справи інвентаризаційна вартість будинку становить 141590 грн. На земельній ділянці знаходяться: житловий будинок літ.А, літня кухня літ.Б, літня кухня літ.В, сарай літ.Г, вбиральня літ. Д, сарай літ. Е, гараж літ. Ж, ворота № 1, огорожа №2, тротуар 1. Загальна корисна площа житлового будинку становить 84.44 кв.м., в тому числі житлова пл.51.85 кв.м.

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб і сім`ю, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. За ст..28 КпШС, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Відповідно до п.3.1 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 при вирішенні спорів щодо спадкування права власності на нерухоме майно судам слід звертати увагу на зміну редакції ч. 4 ст. 331 і ч. 4 ст. 334 ЦК та інших норм цивільного законодавства і застосовувати закон, який діяв на час виникнення права у самого спадкодавця та на час відкриття спадщини. В Інформаційному листі вказано, що при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема, положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України «Про власність», Законом України від 07 грудня 1990 року № 553-ХІІ «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», Законом України від 25 грудня 1974 року «Про державний нотаріат», постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР», Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами.

За змістом зазначених нормативних актів момент виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права, а до 1992 року і від прийняття в експлуатацію.

Відтак, встановленим фактом є набуття подружжям ОСОБА_1 права власності (спільна сумісна власність) на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 , з рівними частками у разі необхідності поділу майна.

ІНФОРМАЦІЯ_1 батько позивачки - ОСОБА_2 помер. Останнім місцем його проживання було м.Виноградів Закарпатської області. До складу спадщини, що відкрилася на день смерті ОСОБА_2 , ввійшла, зокрема, його частка у праві спільної власності подружжя на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 , яка становить 1/2.

Заповіту ОСОБА_2 за життя не залишав.

Відповідно до ст.529 ЦК України від 1963 року, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Відповідно до ст.ст.548, 549 ЦК України від 1963 року, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

На день смерті ОСОБА_2 разом із ним проживали його дружина - ОСОБА_3 , та його син - відповідач ОСОБА_2 , які після смерті фактично вступили в управління та володіння спадковим будинковолодінням, тобто прийняли спадщину у розумінні ст..ст.548, 549 ЦК України від 1963 року та успадкували право власності на 1/2 частину вказаного нерухомого майна у рівних частках, а саме по1/4 частині кожен.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивачки - ОСОБА_3 . Останнім місцем її проживання було м.Виноградів Закарпатської області.

За життя, 29.10.2013 року ОСОБА_3 залишила заповіт, яким на випадок смерті все своє майно де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що їй на день смерті буде належати і на що за законом матиме право заповіла позивачці. Заповіт посвідчено приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу Закарпатської області Лапчак Г.І. , зареєстрований в реєстрі за № 3387.

Суд визначив, що до складу спадщини, що відкрилася на день смерті ОСОБА_3 ввійшло 3/4 частини у праві власності на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 (право власності на 1/2 частину у спільному майні подружжя і 1/4 права власності, набутого в порядку успадкування за законом після смерті чоловіка).

29.05.2019 року позивачка звернулась із заявою про прийняття спадщини за заповітом до Виноградівської державної нотаріальної контори після смерті матері - ОСОБА_3 , що стверджується витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі. Нотаріус зареєструвала спадкову справу.

Відповідач по справі не має права на обов`язкову частку у спадщині при спадкуванні за заповітом.

У жовтні 2019 року позивач звернулась до державного нотаріуса Виноградівської державної нотаріальної контори для видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, однак 25 жовтня 2019 року державний нотаріус відмовила у видачі свідоцтва про право спадщину за заповітом через відсутність правовстановлюючого документ на житловий будинок. Наведені вище обставини суд встановив на підставі належних доказів, а саме: копії свідоцтва про смерть, копії заповіту, технічного паспорту, копій свідоцтв про народження, інших документів.

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до п.37 постанови № 5 від 07.02.2014 року пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, до це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним Документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється.

З роз`яснень наданих державною архітектурно-будівельною інспекцією України в листі № 40-12-2409 від 01.09.2011 року «Щодо прийняття в експлуатацію об`єктів, закінчених будівництвом до 05.08.1992 року» вбачається, що 05.08.1992 року вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва. Постановою КМУ від 05.08.1992 року № 449, тобто до 05.08.1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. З аналізу положень Конституції України та ЦК України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 05.08.1992 року, при набутті права власності на такі об`єкти.

В свою чергу, в листі ВССУ № 10-1387/0/4-12 від 27.09.2012 року «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм законодавства про власність та спадкування» викладено наступну правову позицію: « Право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим Законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення».

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

За таких встановлених у судовому засіданні обставин, суд, розглядаючи вказану справу в межах заявлених позивачем вимог та на підставі наданих доказів, які оцінені судом в їх сукупності, вважає, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує прав та інтересів інших осіб, та таке суд приймає. Позивачем на законних підставах набуто право власності на вказане у позові спадкове майно, тому позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі.

Керуючись ч. 6 ст. 259 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 мешканкою АДРЕСА_3 , право власності на 3/4 частини житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 , загальною корисною площею 84,44 кв.м., в тому числі житловою площею 51,85 кв.м. в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його прийняття безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Вступну та резолютивну частини рішення проголошено у судовому засіданні 21.02.2020 року. Повний текст рішення виготовлено 27.02.2020 року.

ГоловуючийВ. В. Леньо