Справа № 482/1200/20
Номер провадження 2/482/416/2020
25 листопада 2020 року м. Нова Одеса
Новоодеський районний суд Миколаївської області у складі: головуючого - судді Демінської О.І., секретар судового засідання Єфімова О.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Нова Одеса в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики, -
У липні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики, а саме: за договором позики від 20.04.2018 року у сумі 4500,00 грн., інфляційних втрат в розмірі 412,50 грн., 3 процентів річних за користування коштами в розмірі 295,00 грн. та пеню за обліковою ставкою НБУ в розмірі 3015,73 грн.; за договором позики від 01.01.2020 року у сумі 4000,00 грн., інфляційних втрат в розмірі 84,00 грн. та 3 процентів річних за користування коштами в розмірі 59,83 грн. та пеню за обліковою ставкою НБУ в розмірі 369,97 грн.
На обґрунтування позову вказано, що 20 квітня 2018 року між ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики, за яким останній отримав в борг грошові кошти в розмірі 4500,00 грн., строком до 10.05.2018 року, на підтвердження чого було складено розписку.
У встановлений у розписці строк відповідач не повернув позивачу суму позики, всупереч взятому на себе зобов`язанню, ухиляється від його виконання, у зв`язку із чим позивач просить стягнути з відповідача на її користь грошові кошти у розмірі 4500,00 грн., інфляційних витрат в розмірі 412,50 грн. та 3 проценти річних за користування коштами в розмірі 295,00 грн. та пеню за обліковою ставкою НБУ в розмірі 3015,73 грн..
Крім того, 01 січня 2020року між ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики, за яким останній отримала в борг грошові кошти в розмірі 4000,00 грн., строком користування до 15.01.2020 року, на підтвердження чого було складено розписку.
У встановлений у розписці строк відповідач не повернув позивачу суму позики, всупереч взятому на себе зобов`язанню, ухиляється від його виконання, у зв`язку із чим позивач просить стягнути з відповідача на її користь грошові кошти у розмірі 4000,00 грн., інфляційних витрат в розмірі 84,00 грн. та 3 проценти річних за користування коштами в розмірі 59,83 грн. та пеню за обліковою ставкою НБУ в розмірі 369,97 грн.
Ухвалою суду від 03.08.2020 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено судове засідання.
У чергове судове засідання 25.11.2020 року сторони не з`явилися.
Позивач надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує і просить про їх задоволення.
Відповідач причину неявки суду не повідомив, про день і час розгляду справи був повідомлений належним чином за зареєстрованим місцем проживання.
У відповідності з вимогами ст.ст. 178, 223, 280 ЦПК України, справу розглянуто у відсутність сторін, в порядку заочного розгляду, оскільки у справі достатньо даних про права та взаємини сторін, відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду, у відповідності до ст. 128 ЦПК України, за місцем реєстрації місця проживання, відзиву не подав, позивач не заперечувала проти такого вирішення справи.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали справи та оцінивши досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини.
Судом встановлено, що 20 квітня 2018 року між ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики, згідно з яким останній отримав в борг грошові кошти в розмірі 4500,00 грн., строком до 10.05.2018 року, на підтвердження чого було складено розписку.
Крім того, 01 січня 2020 року між ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики, за яким останній отримав в борг грошові кошти в розмірі 4000,00 грн., строком до 15.01.2020 року, на підтвердження чого було складено розписку.
Проте, у встановлений строк, відповідач не повернув позивачу суму позики, всупереч взятому на себе зобов`язанню. Оригінали розписок наявні у позивача та надані до суду.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржнику кредитором за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.
Зазначена правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року №6-63цс13, від 24 лютого 2016 року №6-50 цс 16.
У відповідності до ч. 1 та 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Таким чином, дати 10 травня 2018 року та 15 січня 2020 року у розписках є тим строком, зі спливом якого у відповідача виникають обов`язки, а у позивача права, щодо повернення грошових коштів за договорами позики.
Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.
При цьому доказом повернення позики є факт передачі позикодавцем оригіналу боргового документа позичальникові або зазначення кредитором відомостей у розписці про повернення боргу щодо неможливості повернення боргового документа.
Як вбачається із матеріалів справи, відповідач такі докази суду не надав, договори позики відповідно до ч. 1 ст. 1051 ЦК України позичальником не оспорювалися.
Частиною 1 ст. 526 ЦК України регламентовано, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що: «за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».
Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.
Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Закону України від 05 квітня 2001 року № 2346-ІІІ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою.
Частиною 1 ст. 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
При обрахунку трьох процентів річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні. Три проценти річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).
Отже, 3 % річних розраховуються з урахуванням боргу у розмірі 4500,00 грн., помноженого на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання, а саме з 10 травня 2018 року по 15 липня 2020 року, що становить 797 днів, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).
Тобто, 4500,00 грн. х 797 днів х 3 : 100 : 365 = 295 грн.
Також, 3 % річних розраховуються з урахуванням боргу у розмірі 4000,00 грн., помноженого на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання, а саме з 15 січня 2020 року по 15 липня 2020 року, що становить 182 днів, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).
Тобто, 4000,00 грн. х 182 днів х 3 : 100 : 365 = 59,83 грн.
Дана правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року справа № 373/2054/16-ц.
Збитки від інфляції за договором позики від 20.04.2018 року, складають 412,50 грн. (індекс інфляції за період травень 2018 р. липень 2020 р. х на суму боргу: 100% - сума боргу.
Збитки від інфляції за договором позики від 01.01.2020 року, складають 84 грн. (індекс інфляції за період січень 2020 р. липень 2020 р. х на суму боргу: 100% - сума боргу. Звертаючись до суду із вказаним позовом про стягнення боргу за договорами позики, позивач ОСОБА_1 посилалася, як на доказ підтвердження отримання відповідачем відповідної суми позики на розписки, оригінали яких знаходяться в матеріалах справи, тому оцінюючи дані боргові розписки, суд визнає їх як належний та допустимий доказ на підтвердження існування між сторонами правовідносин, які виникають з договорів позики.
При цьому слід зазначити, що відповідач не використав своє право на подання відзиву, заперечень, а також доказів на підтвердження своїх заперечень.
Відтак, у суду відсутні підстави для сумніву у достовірності наданих позивачем оригіналів розписок.
За таких обставин, суд приходить до висновку, що наявні в матеріалах справи розписки є підтвердженням існування між сторонами договірних зобов`язань й, відповідно, свідчить про існування між сторонами саме укладених договорів позики та є доказом не лише факту укладення договорів, але й факту передачі грошових сум позичальнику.
Оскільки до теперішнього часу сума боргу за договорами позики не повернута, тому суд вважає, що позов підлягає задоволенню в частинні стягнення суми боргу за договором позики від 20.04.2018 року у сумі 4500,00 грн., інфляційних витрат в розмірі 412,50 грн. та 3 проценти річних за користування коштами в розмірі 295,00 грн. та за договором позики від 01.01.2020 року у сумі 4000,00 грн., інфляційних витрат в розмірі 84,00 грн. та 3 проценти річних за користування коштами в розмірі 59,83 грн.
Щодо вимог про стягнення пені за договором позики від 20.04.2018 року за обліковою ставкою НБУ в розмірі 3015,73 грн. та стягнення пені за договором позики від 01.01.2020 року за обліковою ставкою НБУ в розмірі 369,97 грн., суд виходить з наступного.
Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч. 2 ст. 549 ЦК). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК).
Платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін (ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань»).
Згідно зі ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», розмір пені, передбачений ст.1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
При цьому ст. 4 зазначеного Закону встановлено, що розмір пені не повинен перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховувалась пеня.
Згідно рішення Конституційного Суду України №7-рп/2013 від 11.07.2013 року, положення другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 22 листопада 1996 року № 543/96-ВР з наступними змінами у взаємозв`язку з положеннями статей 1, 3 цього Закону потрібно розуміти так, що обмеження пені у грошових зобов`язаннях подвійною обліковою ставкою Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, поширюється на правовідносини, суб`єктами яких є лише підприємства, установи та організації незалежно від форм власності і господарювання та фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності (підприємці).
Згідно ст. 551 ЦК України, предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом.
Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Як встановлено із матеріалів справи в розписках від 20.04.2018 року та 01.01.2020 року про отримання позики, сторонами розмір пені не визначався.
Отже, якщо сторони не передбачили умовами договору можливість сплати пені за порушення строків виконання зобов`язань та не визначали її розміру, то немає підстав для стягнення пені у розмірі, не погодженому в договірному порядку та прямо не встановленому законом, у зв`язку з чим вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 пені за договором позики від 20.04.2018 року в розмірі 3015,73 грн. та стягнення пені за договором позики від 01.01.2020 року в розмірі 369,97 грн. задоволенню не підлягають.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи.
Ст. 137 ЦПК України врегульовано порядок розподілу витрат на професійну правничу допомогу.
Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача, пропорційно до задоволених позовних вимог, підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1234.63 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 734,20 грн.
Керуючись ст. ст. 7,10 12, 76, 141, 259, 264, 265, 273, 285 ЦПК України суд,-
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , суму боргу за договором позики від 20.04.2018 року в розмірі 4500,00 грн., інфляційних витрат в розмірі 412,50 грн. та 3 проценти річних за користування коштами в розмірі 295,00 грн., а всього 5207,50 грн. (п`ять тисяч двісті сім) грн. 50 коп.
Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , суму боргу за договором позики від 01.01.2020 року у сумі 4000,00 грн., інфляційних витрат в розмірі 84,00 грн. та 3 проценти річних за користування коштами в розмірі 59,83 грн., а всього 4143,83 грн. (чотири тисячі сто сорок три) грн. 83 коп.
Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , судовий збір у розмірі 1234 грн. 63 коп., та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 734 грн. 20 коп.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Миколаївського апеляційного суду через Новоодеський районний суд Миколаївської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення складено 25 листопада 2020 року

Головуючий: О.І.Демінська