Справа № 278/1815/19
Провадження №2/278/209/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2020 року суддя Житомирського районного суду Житомирської області Зубчук І.В. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) осіб цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення відсотків за прострочений борг та стягнення упущеної вигоди, -

В С Т А Н О В И В :

В липні 2019 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить стягнути із ОСОБА_2 інфляційні відсотки за прострочений борг в сумі 9099,30 гривень, упущену вигоду в сумі 1736,45 гривень.

При цьому посилається на те, що 27 січня 2008 року за розпискою передав у власність ОСОБА_2 кошти в сумі 4500 гривень, які останній зобов`язався повернути до 01 грудня 2008 року. Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 30 червня 2011 року з ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_1 борг за договором позики в сумі 4500 гривень, 1000 гривень неустойки та судові витрати 107,70 гривень, яке на даний час не виконано, борг не повернуто, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою Житомирського районного суду Житомирської області від 21 серпня 2019 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) осіб.

Позивач в судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити в повному обсязі.

Відповідач заперечував проти позову та просив відмовити в його задоволенні.

В зв`язку з неявкою в судове засідання сторін розгляд справи проводиться відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України.

Вивчивши матеріали справи, судом були встановлені наступні факти.

27 січня 2008 року ОСОБА_1 за розпискою, передав ОСОБА_2 у власність кошти в розмірі 4500 гривень, які останній зобов`язався повернути до 01 грудня 2008 року.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 30 червня 2011 року позов ОСОБА_1 задоволено частково та стягнуто на його користь з ОСОБА_2 4500 гривень боргу за договором позики, 1000 гривень неустойки та 170,70 гривень судових витрат (а.с.4).

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно приписів ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої та п`ятої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти, а також рішення суду.

Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України у разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначений висновок відповідає правовому висновку Верховного суду України від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14.

Верховний Суд України у Постанові №10/557-26/155 вказав, що передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть якого полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, належними сплаті кредитору. Отже, інфляційні нарахування на суму боргу і відсотки річних входять до складу грошового зобов`язання.

Дана рекомендація Верховного Суду України є основою розрахунку інфляційних втрат, що стягуються судами.

Чинне законодавство і судова практика виходять з того, що втрати внаслідок інфляційних процесів за своєю правовою природою не тотожні неустойці (штрафу, пені), їх потрібно розцінювати як суму знецінення грошових коштів за прострочення грошового зобов`язання за певний період, і вони є невід`ємною складовою основного боргу. При цьому індекс інфляції враховується при простроченні виконання грошового зобов`язання у всіх випадках і кредитор має право на збереження реальної величини не отриманих своєчасно грошей.

Підсумовуючи викладене, слід зазначити, що за змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.

Згідно приписів ч.2 ст.625 ЦК України, сума боргу з урахуванням індексу інфляції має розраховуватися на підставі індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був у певний період індекс інфляції менший одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). При застосуванні індексу інфляції, розрахунок проводиться на кожну дату місяця, а в середньому на місяць шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу.

Інфляційні втрати розраховуються за формулою:

(Індекс інфляції) - добуток щомісячних індексів за відповідний період

(Збитки від інфляції) = (Сума боргу) (Індекс інфляції) / 100% - (Сума боргу).

Інфляційні нарахування слід розрахувати за період з 01 грудня 2008 року (початок прострочення) по 15 липня 2019 року (дата надходження позову до суду), сума яких складає 9629,51 гривень, з урахуванням сплаченої суми боргу відповідачем, відповідно до листа Житомирського районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ в Житомирській області №8.5-35/8/2019/45046 від 07 жовтня 2019 року (а.с.27).

Місяці прострочення та індекс інфляції за цей період:

- з 01 грудня 2008 року по 25 січня 2018 року = 304,34%.

4500 грн. х 304,34% / 100% - 4500 грн. = 9195,30 грн.

- з 26 січня 2018 року по 02 лютого 2018 року = 100,9%

4300 грн. х 100,9% / 100% - 4300 грн. = 38,70 грн.

- з 03 лютого 2018 року по 16 березня 2018 року = 102,01%

3836,36 грн. х 102,01% / 100% - 3836,36 грн. = 77,10 грн.

- з 17 березня 2018 року по 25 квітня 2018 року = 100,80%

3654,54 грн. х 100,80% / 100% -3 654,54 грн. = 29,23 грн.

- з 26 квітня 2018 року по 06 серпня 2018 року = 99,30%

3381,81 грн. х 99,30% /100% - 3381,81 грн. = 23,67 грн.

- з 07 серпня 2018 року по 21 вересня 2018 року = 101,90%

3109,08 грн. х 101,90% /100% - 3109,08 грн. = 59,07 грн.

- з 22 вересня 2018 року по 23 жовтня 2018 року = 101,70%

3018,17 грн. х 101,70% / 100% - 3018,17 грн. = 51,31 грн.

- з 24 жовтня 2018 року по 15 липня 2019 року = 105,30%

2927,26 грн. х 105,30% / 100% - 2927,26 грн. = 155,13 грн.

Тобто з відповідача на користь позивача слід стягнути інфляційні втрати у розмірі 9629,51 гривень.

Стосовно позовних вимог про стягнення упущеної вигоди, суд вважає, що вони підлягають задоволенню частково з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою, другою статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Упущена вигода - доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (пункт 2 частини другої статті 22 ЦК України).

Верховний Суд у постанові від 21.11.2018 року у справі №672/778/16-ц вказав таке: «Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

Згідно з частиною четвертою статті 623 ЦК України при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини (стаття 614 ЦК України).

Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані.

Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток».

Позивач у позовній заяві вказав, що в 2016 році отримав кредитна суму 4184 гривні, а повернув банку кошти в розмірі 5920,45 гривень, переплата якого складала 1736,45 гривень, які просить стягнути з відповідача в якості упущеної вигоди.

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд прийшов до висновку, що позивачем не підтверджено вказаної вимоги та викладених доводів не надано, а тому підстав для стягнення з відповідача упущеної вигоди не встановлено.

У відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача понесені позивачем витрати по оплаті судового збору.

Керуючись ст.ст.11, 526, 527, 530, 549, 610, 611, 625, 629, 1049-1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 4, 12, 82, 89, 258-259, 263-265, 279 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканця АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_1 ) інфляційні відсотки за користування простроченим боргом в сумі 9629 гривень 51 копійку та судових витрат в сумі 768 гривень 40 копійок, а всього на загальну суму 10397 гривень 91 копійку.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене, шляхом подання апеляційної скарги до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклик) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя: І. В. Зубчук