Справа № 301/1209/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 лютого 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Джуги С.Д. і Кожух О.А.,

з участю секретаря Чучки Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Іршавського районного судувід 16 жовтня 2018 року (у складі судді Даруди І.А.) за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулася до суду з цим позовом у червні 2018 р.

Просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 39126 доларів США, що еквівалентно 1027566.14 грн. за договором позики від 14.02.2013 р. і вирішити питання судових витрат.

Обґрунтувала тим, що 14.02.2013 р. між сторонами був укладений договір позики, згідно з яким позивач надав відповідачу грошові кошти в сумі 250000 грн., що на момент укладення договору складало 30000 доларів США.

Факт отримання грошових коштів підтверджений розпискою ОСОБА_2 від 14.02.2013 р.

Позика підлягала поверненню рівними частками - по 5000 доларів США кожні шість місяців протягом трьох років, починаючи з 14.08.2013 р., з кінцевим терміном повернення - 14.02.2016 р.

Однак, відповідач порушив узяті на себе зобов`язання, сплативши протягом 2013 р. і першого півріччя 2014 р. лише 13074 долари США, внаслідок чого його заборгованість складає 39126 доларів США, що за офіційним курсом НБУ (26.263 грн. за 1 долар США) еквівалентно 1027566.14 грн.

Рішенням Іршавського районного суду від 16.10.2018 р. позов задоволено повністю, а також стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 1500 грн. у відшкодування судового збору.

Указане судове рішення мотивоване тим, що відповідач не виконав умови договору позики від 14.02.2013 р. і переконливих доказів у спростування позовних вимог не навів.

Додатковим рішенням цього ж суду від 25.10.2018 р. стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 6950 грн. у відшкодування судового збору.

У апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Стець М.І., просить скасувати рішення суду першої інстанції від 16.10.2018 р. та ухвалити нове про часткове задоволення позовних вимог із застосування строків позовної давності, а також скасувати ухвалу цього ж суду від 16.10.2018 р. про залишення клопотання ОСОБА_2 про застосування строків позовної давності без розгляду.

Покликається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Узагальнені та доречні доводи скарги зводяться до такого:

-Спірний договір позики укладений для приховання дійсного договору купівлі-продажу автомобіля і причепа між ОСОБА_3 , її чоловіком - ОСОБА_4 , і ОСОБА_2 ;

-судом не застосовано строку позовної давності за періодичними платежами. Так, у межах позовної давності за договором позики від 14.02.2013 р. стягненню із ОСОБА_2 підлягають: 80000 грн. позики (3046 доларів США), 40000 процентів (1523 долари США)Ю а загалом - 120000 грн. (4569 доларів США).

У письмовому відзиві на скаргу представник ОСОБА_3 адвокат Радь І.І., просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та ухвалу цього ж суду від 16.10.2018 р. - без змін. Узагальнені заперечення зводяться до такого:

-Усупереч твердженням апелянта повернення позики згідно з умовами договору мало відбуватися в іноземній валюті (в доларах США);

-твердження відповідача про можливість зробити заяву про застосування строків давності на будь-якій стадії провадження у справі;

-доводи відповідача про укладення між ним і чоловіком позивачки усного договору купівлі-продажу транспортних засобів є бездоказовими.

Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін, із таких мотивів.

Суд першої інстанції установив, що 14.02.2013 р. між позивачкою ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір позики, згідно з яким ОСОБА_3 на умовах цього договору надала відповідачу ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 250000 (двісті п`ятдесят тисяч) гривень, що на момент укладення договору еквівалентно 30000 (тридцять тисяч) доларів США. Фактичне отримання грошових коштів ОСОБА_2 підтверджується борговою розпискою, складеною 14.02.2013 р. (а.с.12). Отримані грошові кошти підлягали поверненню рівними частками по 5000 (п`ять тисяч) доларів США кожні 6 місяців протягом трьох років, починаючи з 14.08.2013 р. Остаточною датою повернення позики сторони встановили 14.02.2016 року. Пунктом 2.2 договору позики від 14.02.2013 року сторони передбачили умову, згідно з якою щомісячний розмір процентів за цим договором складає 2% від розміру позики. Сплата процентів за цим договором здійснюється щомісячно - 01 числа. Виходячи із розміру позики, щомісячний розмір процентів за договором позики становив 600 (шістсот) доларів США. Проценти підлягали сплаті щомісячно з дати укладення договору 14.02.2013 року по дату погашення позики 14.02.2016 р., що відповідає 37 періодам (місяцям) нарахування, а отже загальний розмір процентів, які підлягали сплаті за договором позики склав 22200 (двадцять дві тисячі двісті) доларів США. Однак, всупереч умовам укладеного договору позики від 14.02.2013 р.і розписки від 14.02.2013 року ОСОБА_2 порушив узяті на себе зобов`язання щодо повернення наданих йому в позику грошових коштів відповідно до умов договору, а також не сплатив позивачці ОСОБА_3 проценти за договором позики. Відповідно до умов договору позики відповідач зобов`язаний був сплатити позивачці ОСОБА_3 не пізніше 14.02.2016 року 52200доларів США, з яких 30000 доларів США - сума позики та 22200 доларів США - проценти за договором позики, що стверджується розрахунком суми боргу (а.с.13). Відповідач ОСОБА_2 протягом 2013 р. і першого півріччя 2014 р. сплатив позивачці 13074,00 доларів США. В подальшому відповідач взагалі припинив повертати позивачці суму позики та сплачувати проценти за договором позики, у зв`язку з чим його заборгованість складає 39126, 00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ 26,263=1долар США та еквівалентно 1027566,14 гривень.

З приводу правової природи укладеного між сторонами договору суд першої інстанції критично оцінив твердження відповідача ОСОБА_2 про те, що договір позики було укладено на визначених у розписці умовах у якості забезпечення виконання ним зобов`язань за договором купівлі-продажу автомобіля та причепа, оскільки у розписці такі умови укладення договору позики не обумовлені ні самим договором позики, ні розпискою відповідача та відсутні докази існування взаємовідносин за договором купівлі-продажу або якогось застереження про її забезпечувальний характер розписки чи договору позики. Крім того, відповідачем не надано жодного доказу, що вантажний автомобіль і причіп знаходяться або коли-небудь знаходилися у володінні позивачки чи її чоловіка.

Факт укладення договору позики не оспорюється. Решта обставин (правова природа правочину, валюта зобов`язань, розмір боргу)оспорені.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції через його відповідність правильно встановленим обставинам, які мають значення для справи (є предметом доказування), належно оціненим доказам і нормам матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Так, статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Згідно з положеннями ст. 367 ч.1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Так, довід апеляційної скарги про те, що спірний договір позики укладений для приховання дійсного договору купівлі-продажу автомобіля і причепа між ОСОБА_3 , її чоловіком - ОСОБА_4 , і ОСОБА_2 , є надуманимі спростовується, зокрема, довідкою Територіального сервісного центру 2146 Регіонального сервісного центру в Закарпатській області МВС України № 31/7/6-Б7А3 від 13.06.2015 р. про реєстрацію транспортного засобу та причепу за ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , товарно-транспортними накладними за 2013 р. (перевізник ОСОБА_5 , водій - ОСОБА_2 ) та полісом страхування цивільної відповідальності (страхувальник - ОСОБА_5 ). Указані документи надані самим відповідачем і такі свідчать про відсутність фактичного та правового стосунку позивача до вказаних транспортного засобу та причепу.

Окрім того, судом першої інстанції правильно зазначено, що відповідачем не надано підтверджень, що між ним і позивачем виникли правовідносини із договору купівлі-продажу автомобіля і причепу, а не із договору позики грошових коштів, оскільки вказанідоговір позики та відповідна розписка містять відомості, що відповідач отримав кошти із зобов`язанням повернення, а не отримав їх на іншій підставі.

Твердження апелянта про те, що судом не застосовано строку позовної давності за періодичними платежами, не може слугувати підставою для скасування оскарженого в зв`язку з наступним.

Відповідно до вимог ст. 261 ч.5 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу) (постановаВП ВС від 28.03.2018 р. у справі № 444/9519/12|14-10цс18).

Договором позики передбачено, що строк надання позики складає 3 роки з моменту підписання, остаточною датою повернення позики є 14.02.2016 р., а узгоджений сторонами порядок повернення позики (кожні шість місяців протягом трьох років) непередбачає самостійної відповідальність за невиконання цього обов`язку, тобто умови договору є відмінними від обставин у вказаній справі.

Отже, за наслідками розгляду апеляційної скарги та відповідно до положень ст. 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив по суті спору правильне судове рішення.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення. 2.Рішення Іршавського районного судувід 16 жовтня 2018 року залишити без змін. 3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду. 4.Повне судове рішення складено 21.02.2020 р.

Судді: