Житомирський апеляційний суд
Справа №289/58/19 Головуючий у 1-й інст. Сіренко Н. С.
Категорія 68 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,

з участю секретаря судового засідання Баліцької Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №289/58/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітньої дитини та стягнення аліментів на дитину,

та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: служба у справах дітей Радомишльської РДА Житомирської області, про визначення місця проживання малолітньої дитини та стягнення аліментів на дитину

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_3

на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 20 березня 2020 року, яке ухвалене під головуванням судді Сіренко Н.С. у м. Радомишлі,

в с т а н о в и в:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 . Остаточно визначившись із позовними вимогами у жовтні 2019 року, просила визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_4 з нею та стягувати на її користь з відповідача щомісяця аліменти на утримання сина у твердій грошовій сумі в розмірі 5 000 грн. (а.с.136-137 т.1). Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 2009 року перебувала із відповідачем у фактичних шлюбних відносинах. Від стосунків ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_5 , який проживає із нею та перебуває на її утриманні. З 2017 року стосунки між нею та батьком дитини припинені та вони проживають окремо. ОСОБА_2 своїх обов`язків по утриманню сина не виконує та матеріальної допомоги не надає. Наразі вона проживає із сином у належному їй будинку, в якому створені всі необхідні умови для проживання дитини. Відповідач постійної роботи не має, емоційний, схильний до фізичних образ, а тому проживання сина з батьком може зашкодити розвиткові дитини. Запевнила, що не має наміру перешкоджати відповідачу в здійсненні його прав та обов`язків щодо сина.

У лютому 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 . Із урахуванням зміненої і уточненої позовної заяви від 02 жовтня 2019 року, просив визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_4 з ним та стягувати аліменти на його користь із матері дитини на утримання сина ОСОБА_4 в розмірі ј частини всіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_1 (а.с.92-98 т.1). У обґрунтування своїх вимог посилався на те, що з 2013 року перебував із ОСОБА_1 у стосунках, від яких народився син ОСОБА_5 . Наразі син проживає з ним і перебуває на його повному утриманні. Між ним та матір`ю дитини була досягнута домовленість про те, що ОСОБА_5 буде проживати з ним, але коли ОСОБА_1 приїздитиме до України, то він не буде заперечувати щодо зустрічей матері з сином. У червні 2019 року він зареєстрував шлюб із ОСОБА_6 . Дружина знайшла спільну мову з ОСОБА_4 , вони живуть усі разом та мають добрі відносини. У зв`язку із постійними виїздами на роботу за межі України мати дитини не може приділяти сину достатньої уваги, а тому вважає, що місце проживання сина має бути визначено саме із ним (батьком).

Ухвалою Радомишльського районного суду Житомирської області від 13 вересня 2019 року цивільні справи об`єднані в одне провадження. Цією ж ухвалою до участі у справі залучено службу у справах дітей Радомишльської РДА Житомирської області.

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 20 березня 2020 року ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 відмовлено. Позов ОСОБА_2 задоволено. Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із батьком ОСОБА_2 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини ОСОБА_7 в розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно з урахуванням індексації, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду 14 лютого 2019 року і до досягнення дитиною повноліття до ІНФОРМАЦІЯ_3 . Допущено негайне виконання судового рішення в межах суми платежу за один місяць. Вирішено питання судових витрат.

ОСОБА_1 не погодилася із рішенням суду першої інстанції. Представник в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі, а у задоволені позову ОСОБА_2 відмовити за безпідставністю. Зазначає, що при розгляді даної справи суд першої інстанції не звернув уваги на ту обставину, що у рішенні органу опіки та піклування зазначено про доцільність визначення проживання сина сторін із матір`ю. ОСОБА_2 не надав суду жодних доказів того, що несе будь-які витрати на утримання сина. Визначаючи місце проживання сина з батьком, суд не звернув уваги на те, що ОСОБА_2 не має власного житла і офіційно не працює. Окрім того, не врахована думка дружини ОСОБА_2 щодо подальшого проживання з нею хлопчика. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини малолітню дитину не слід розлучати зі своєю матір`ю, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, але в даній справі виняткових обставин не встановлено.

Учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить до висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою.

Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Стаття 9 Конвенції про права дитини зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, які стосуються застосування ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР.

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно врахувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення від 16 липня 2015 року в справі «Мамчур проти України», рішення від 11 липня 2017 року в справі «М.С. проти України»).

Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або і сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Частиною першою ст.14 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Згідно зі змістом ст. 141 СК України мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо.

Частинами другою та третьою ст.157 СК України передбачено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкувати з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. У разі, якщо той із батьків, із ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Відповідно до ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років (частина друга ст.6 СК України).

ОСОБА_7 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 . Його батько - ОСОБА_2 , а мати - ОСОБА_1 . Батьки хлопчика проживають окремо.

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша ст.161 СК України).

Посилання в апеляційній скарзі на принцип 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року про те, що малолітню дитину не слід розлучати зі своєю матір`ю, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, а в даній справі виняткових обставин не встановлено, не є переконливими, оскільки зазначена Декларація не є міжнародним договором, а тому з формально-юридичної точки зору не є жорстким правом, яке зобов`язує державу діяти у певний спосіб. У ієрархії джерел міжнародного права, що є складовою частиною національного законодавства відповідно до ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України», вищу юридичну силу має Конвенція про права дитини від 20 листопада 1989 року, у якій реалізовано принцип примату інтересів дитини понад усім, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, її норми відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Доводи апеляційної скарги про те, що при розгляді даної справи суд першої інстанції не звернув уваги на рішення органу опіки та піклування, у якому зазначено про доцільність визначення проживання сина сторін із матір`ю, суперечать положенням частини шостої ст.19 СК України, за приписами якої суд може не погодитися з висновком органу опіки, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Крім того, висновок органу опіки та піклування є одним із доказів у справі, який має оцінюватися в сукупності з іншими належними доказами, які є достатніми для того, щоб дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Докази подаються учасниками справи на засадах змагальності. Збирання доказів не є обов`язком суду, крім випадку, коли це необхідно для захисту малолітніх осіб. Так, у рішенні Радомишльської районної державної адміністрації Житомирської області від 07 червня 2019 року №02-18/1017 приділена значна увага питанню матеріального забезпечення дитини та майнового становища матері дитини, і це правильно, але водночас орган опіки та піклування не звернув уваги на постійні тривалі від`їзди матері дитини на роботу за кордон та як така обставина впливає на дитину, а також на те, чи зможе мати хлопчика забезпечити його належним піклування та увагою, у разі її фізичної відсутності в Україні, що у даній справі має вирішальне значення. Фактично формально пославшись на те, що батько хлопчика не заперечив проти того, щоб визначити місце проживання дитини із матір`ю, орган опіки та піклування прийняв рішення про те, що місце проживання дитини слід визначити з матір`ю. Насправді суд першої інстанції не погодився з висновком органу опіки та піклування, оскільки вважав його недостатньо обґрунтованим. Зокрема, у рішенні органу опіки та піклування не зазначено, чи з`ясовувалося та приймалося до уваги ставлення кожного з батьків до виконання батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з батьків, чи було заслухано та враховано думку дитини.

У суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 пояснив, що погодився лише на те, щоб син проживав із матір`ю, коли остання буде приїздити до України і він дійсно не перешкоджає останній у спілкуванні із сином та навіть сам відвозить сина до неї у цей період, але він не погоджувався на те, щоб син не проживав із ним у період, коли матері дитини не буде в Україні. Аліменти його не цікавлять. Головним для нього є син та його самопочуття.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визначення наразі місця проживання дитини із батьком, оскільки це насамперед буде відповідати інтересам хлопчика, враховуючи, що мати дитини постійно через незначний проміжок часу надовго від`їздить на заробітки за кордон (а.с.206 т.1), а дитина у цей період перебуває із батьком та Глєб зарахований до складу учнів 1-го класу опорного загальноосвітнього навчального закладу Радомишльської гімназії. Через постійні від`їзди мати фізично не в силах приділити сину належної уваги та, зважаючи на такі об`єктивні обставини справи, суд не може визначити місце проживання хлопчика з матір`ю. При цьому зазначене рішення не позбавляє мати, зокрема при приїзді до України, приймати участь у вихованні сина, підтримувати з ним регулярні стосунки, піклуватися про стан його здоров`я, фізичний та моральний стан. Відносини, які склалися між батьками не повинні негативно позначитися на психологічному чи фізичному стані їхньої дитини. Батько хлопчика не перешкоджає матері у спілкуванні із дитиною, що не можна сказати про ОСОБА_1 , із якою 27 липня 2020 року служба у справах дітей Радомишльської РДА проводила роз`яснювальну роботу та попередила про відповідальність за недотримання прав неповнолітніх (а.с.249 т.2).

Наданими суду доказами не спростовано тієї обставини, що батько хлопчика має неофіційний дохід (надає транспортні послуги), його дружина працює офіційно і одержує дохід. У матеріалах справи відсутні докази того, що батько хлопчика зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Наявність у матері дитини на праві власності житлового будинку не є беззаперечною обставиною для визначення місця проживання дитини із нею. Хоча батько хлопчика не є власником будинку, у якому він проживає із дружиною та сином ОСОБА_4 (даний будинок належить бабусі дитини по лінії батька), але така обставина не спростовує того, що за місцем проживання батька хлопчику створені всі належні умови для його розвитку.

Конфлікти, що періодично спалахують між батьком хлопчика та його матір`ю і бабусею зі сторони матері не свідчать про те, що батькові дитини не можна довірити піклування про малолітнього. Конфлікти радше є покажчиком того, що доля дитини ОСОБА_2 не байдужа та між батьками існує спір щодо місця проживання дитини, який сторони самостійно розв`язати не здатні, а тому ситуація потребує втручання суду в приватне життя та його місія на даному етапі є виправданою. Допит судом апеляційної інстанції свідка ОСОБА_8 (бабусі з боку матері дитини) також не змінив висновків суду першої інстанції про доцільність визначення наразі місце проживання дитини із батьком, що забезпечить найкращі інтереси дитини на такі умови життя, які будуть достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку дитини. У подальшому, коли мати дитини не буде вимушена на довгий час залишати ОСОБА_4 та їхати на роботу за кордон, місце проживання дитини цілком може бути змінено, проте зараз обговорювати це питання, коли від`їзди тривають, поки передчасно.

Ураховуючи тривалість проживання малолітньої дитини з батьком, сталість їх соціальних зв`язків з батьком та звичним для хлопчика середовищем, добросовісне виконання ОСОБА_2 батьківських обов`язків, створення для дитини необхідних умов для проживання та розвитку, забезпечення сина усім необхідним, а також постійні виїзди матері дитини на роботу за кордон, які продовжують тривати, та відсутність з боку батька перешкод у спілкуванні матері із сином, відсутність негативного впливу батька на виховання хлопчика і його розвиток, апеляційний суд вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про визначення місця проживання ОСОБА_4 разом із батьком, що за встановлених судом обставин найбільше відповідає інтересам дитини, що має першочергове значення при вирішення зазначеного спору.

Визначення місця проживання дитини з батьком не можна тлумачити як наявність у ОСОБА_2 переваги перед ОСОБА_1 при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини. ОСОБА_1 не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу щодо неї та участь у її вихованні, і може реалізувати свої права шляхом домовленості з ОСОБА_2 , а у разі недосягнення такої за рішенням органу опіки і піклування чи за рішенням суду.

За змістом частини першої ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитини до досягнення нею повноліття.

Згідно зі змісту частини першої, другої та третьої ст.181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними і той із батьків хто проживає окремо від дитини може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до частини першої ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Задовольняючи позовну вимогу ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини, суд першої інстанції правильно застосував норми ст.182 СК України та обґрунтовано дійшов висновку про необхідність стягнення аліментів на утримання малолітнього ОСОБА_4 у розмірі ј частини від усіх видів заробітку (доходу) матері дитини, щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду 14 лютого 2019 року і до досягнення дитиною повноліття до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно до частини п`ятої ст.130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі. Повноваження адвоката як представника у цивільному судочинстві підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» (частина четверта ст.62 ЦПК України).

Повноваження адвоката Свінцицького Л.В. на надання правової допомоги ОСОБА_1 у суді першої інстанції підтверджені ордером серії №43612 (а.с.156 т.1). Як убачається із повідомлення про судове засідання, призначене судом першої інстанції на 20 березня 2020 року на 13.00 годину, адвокат Свінцицький Л.В. був повідомлений 10 березня 2020 року, тобто своєчасно (а.с.248 т.1). Отже, справа розглянута судом першої інстанції за відсутності скаржника та її представника, але представник скаржника був повідомлений належним чином про дату, час і місце засідання суду. Представник ОСОБА_1 клопотання про відкладення розгляду справи до суду першої інстанції не спрямовував. Поданням ОСОБА_2 заяви про розгляд справи за його відсутності доводить відсутність у сторін та їх представників перешкод у поданні до суду письмових заяв, навіть при оголошенні карантину. Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами (зі змісту частини першої ст.44 ЦПК України). Отже, порушень норм процесуального права, які б носили обов`язковий характер для скасування рішення суду першої інстанції, не встановлено.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принципи, пов`язані з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більш того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «Харвісаар проти Фінляндії).

Отже, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги правильність висновків суду попередньої інстанції не спростовують, а тому в силу положень ст.375 ЦПК України рішення суду першої інстанції залишаться без змін.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 20 березня 2020 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 16 листопада 2020 року.