ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 526/2740/19 Номер провадження 22-ц/814/2498/20Головуючий у 1-й інстанції Тищенко Л. І. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.,

за участю секретаря судового засідання Ачкасової О.Н.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 29 вересня 2020 року (час ухвалення судового рішення з 09:00:30 по 09:28:45; дата виготовлення повного тексту судового рішення - 05 жовтня 2020 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та встановлення місця проживання дитини,

третя особа: Орган опіки та піклування Гадяцької міської ради,

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

в с т а н о в и в:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, просив ухвалити рішення, яким:

розірвати шлюб між ним та ОСОБА_2 , що зареєстрований 21 листопада 2015 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Гадяцького районного управління юстиції у Полтавській області, актовий запис № 263;

неповнолітню дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишити проживати з ним.

В обґрунтування позову посилався на припинення сімейних відносин з відповідачкою, яка переїхала проживати до свого рідного брата в с.Піски Лохвицького району, а дочка залишилась проживати з ним та почала відвідувати дитячий заклад ЗДО «Первоцвіт» в м.Гадяч.

Вказував, що дочка знаходиться на повному його утриманні, він працює в Качанівському ГПЗ та отримує постійний заробіток, має постійне місце проживання, а відповідачка навпаки не працює та не має постійного місця проживання.

Рішенням Гадяцького районного суду Полтавської області від 29 вересня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Шлюб, зареєстрований 21 листопада 2015 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Гадяцького районного управління юстиції у Полтавській області, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , актовий запис №26, розірвано. Після розірвання шлюбу залишено ОСОБА_2 прізвище « ОСОБА_2 ».

Визначено місце проживання малолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині визначення місця проживання малолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ухвалити в цій частині нове рішення, яким залишити проживати малолітню дочку з її батьком - ОСОБА_1 .

В обґрунтування вимог апеляційної скарги стверджував, що суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що він продовжує працювати на постійному місці та має стабільний заробіток; має постійне місце проживання, де зареєстрований разом з дочкою; продовжує утримувати свою малолітню дочку та дбає про її благополуччя; дочка почала відвідувати дошкільний заклад освіти «Веснянка», логопедичну групу «Світлячок» у зв`язку з затримкою мовного розвитку.

Також вказував, що відповідачка добровільно залишила дитину з батьком та не заявляла зустрічного позову про встановлення місця проживання дитини з нею, а тому суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог.

Зазначав, що суд першої інстанції при винесенні рішення не взяв до уваги висновок опікунської ради при виконавчому комітеті Гадяцької міської ради щодо визначення місця проживання дитини та не врахував інтереси самої дитини.

Правом подачі відзиву відповідач та третя особа не скористались.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 навела свої заперечення на доводи апеляційної скарги та, стверджуючи про їх необґрунтованість, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення а рішення без змін.

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Відповідно п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення, у разі порушення судом першої інстанції норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права.

Рішення суду у частині розірвання шлюбу не оскаржується, а тому відповідно до приписів ст.367 ЦПК України його законність і обґрунтованість апеляційним судом не перевіряється.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 між сторонами 21 листопада 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Гадяцького районного управління юстиції у Полтавській області зареєстровано шлюб, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний запис за № 263 (а.с.6).

Від шлюбу сторони мають малолітню дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.7).

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами, донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з батьком ОСОБА_1 і повністю перебуває на його утриманні та вихованні.

Відповідно довідки виконавчого комітету Петрівсько-Роменської сільської ради Гадяцького району Полтавської області № 573 від 18.12.2019 року позивач ОСОБА_1 , 1991 року народження, зареєстрований по АДРЕСА_1 разом з ОСОБА_2 , 1997 року народження, ОСОБА_4 , 2016 року народження, ОСОБА_6 , 1946 року народження, ОСОБА_7 , 1951 року народження (а.с.8).

Згідно довідки ПАТ «Укрнафта» Качанівський газопереробний завод від 18.12.2019 року ОСОБА_1 працює на Качанівському ГПЗ ПАТ «Укрнафта» на посаді машиніста технологічних компресорів з 26.02.2013 року до цього часу (а.с.9).

Відповідно до довідки ЗДО «Первоцвіт» від 19.12.2019 № 01-21/92 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відвідує ЗДО «Первоцвіт» Гадяцької міської ради Полтавської області з 05.06.2019 та є вихованкою молодшої групи «Ромашка» (а.с.10).

Зі змісту акта обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 23.12.2019р. вбачається, що ОСОБА_1 проживає з дочкою ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_2 разом з батьками ОСОБА_8 та ОСОБА_9 (а.с.11) .

Згідно акта обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 10.03.2020р. відповідач ОСОБА_2 проживає по АДРЕСА_3 разом з братом ОСОБА_2 та його дружиною ОСОБА_11 . У вищевказаному будинку можливе перебування та проживання малолітньої дитини (а.с.43).

На виконання ухвали Гадяцького районного суду Полтавської області від 05 лютого 2020 року опікунською радою виконавчого комітету Гадяцького міської ради Полтавської області до суду надано висновок щодо визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З даного висновку вбачається, що опікунська рада, заслухавши на своєму засіданні обидві сторони, а саме ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , вважає, що дитина однаково відноситься до батька та матері, любить їх обох і може проживати з кожним з ним без психологічної травми при зміні місця проживання (а.с.38-39).

Частково задовольняючи позовні вимоги в частині встановлення місця проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд першої інстанції, пославшись на п.6 Декларації про права дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН від 20 листопада 1959 року, виходив з того, що ОСОБА_2 є матір`ю дитини, не знаходиться на обліку в наркологічному або психіатричному диспансерах, відсутні докази її неналежної поведінки чи поганого ставлення до дитини, а позивач не навів виняткових обставин, які б підтверджували доцільність розлучення малолітньої дитини з матір`ю, а також не довів те, що визначення місця проживання малолітньої дочки саме з ним, як батьком, відповідає інтересам дитини.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з такого.

Спірні правовідносини врегульовані нормами СК України, ЗУ «Про охорону дитинства», міжнародними правовими актами, практикою Європейського суду з прав людини, згідно яких основоположними правовими принципами у вирішенні питань, пов`язаних з дитиною, є:

По-перше, рівність прав батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини, зокрема права на гармонійний розвиток, належне виховання і утримання. При вирішенні спору щодо дитини, у тому числі і про її місце проживання, у першу чергу мають бути забезпечені інтереси самої дитини, а вже тільки потім - інтереси батьків (ст.7, ст.141, ст.161 СК України, ст.8 ЗУ «Про охорону дитинства», ч.1 ст.3, ч.1 ст.18, ч.1 ст.27 Конвенції про права дитини, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М.С. проти України», заява №2091/13, параграф 76; рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, параграф 54).

По-друге, істотним у забезпеченні пріоритету інтересів дитини при вирішенні питань опіки над нею є подолання (викорінення) гендерних стереотипів щодо ролей, які приписуються жінкам і чоловікам у сім`ї. Презумпція чи принцип переваги матері у питаннях опіки заперечується. Отже, встановлення місця проживання малолітніх (неповнолітніх) дітей з батьком не є розлученням із матір`ю (рішення ЄСПЛ від 03 грудня 2009 року у справі «Цаунеггер проти Німеччини», заява № 22028/04, параграф 46; Постанова Парламентської асамблеї Ради Європи №2079 (2015) щодо «Рівності і спільної батьківської відповідальності: роль батька»).

Такі ж критерії для вирішення спорів, що стосуються визначення місця проживання дітей, утверджує Верховний Суд (див. постанову ВП ВС від 17 жовтня 2018 року, справа № 402/428/16-ц, провадження № 14-327цс18).

Декларація прав дитини від 20 листопада 1959 року не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України.

Декларація прав дитини не ратифікована Україною, не має офіційного перекладу українською мовою.

Таким чином, Декларація прав дитини не є міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Суд першої інстанції, вирішуючи питання про визначення місця проживання малолітньої дитини, послався на Декларацію про права дитини, проголошену Генеральною Асамблеєю ООН від 20 листопада 1959 року, яка не є частиною національного законодавства, джерелом права, а тому хибно керувався тезою про виключність обставин, за яких мати може бути розлучена з дитиною, і помилково зосередився на оцінці особистості відповідача - матері малолітньої дитини.

Отже, при вирішенні спору щодо місця проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 слід, перш за все, виходити з пріоритету інтересів дитини.

Як вже зазначено вище, визначення місця проживання дитини з одним із батьків не є розлученням дитини з іншим із батьків у розумінні прецендентної практики ЄСПЛ, а також приписів ст.150 - 155, ст.160, ст.161 СК України

Аналізуючи встановлені у цій справі обставини, які не заперечуються сторонами, а також надані у справу докази, апеляційний суд приходить до переконання, що як мати, так і батько не мають ні визначених законом, ні визнаних суспільною мораллю протипоказань для того, щоб спілкуватися, виховувати, забезпечувати свою малолітню дочку, вони обидва виявляють бажання виконувати свої батьківські обов`язки відносно своєї дитини.

У найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09).

При вирішенні цього спору апеляційний суд враховує такі обставини.

Малолітня дитина народилася і продовжує проживати за місцем своєї реєстрації разом з батьком, де створені належні умови для її розвитку і виховання.

Дитина має затримку у мовному розвитку, тому потребує більшої уваги та зусиль для її нормального розвитку.

За місцем проживання батька у дитини вже сформувалися сталі соціальні зв`язки.

Батько є соціально влаштованою особою - працює, має стабільний дохід, постійне місце проживання, тощо, належним чином виконує свої батьківські обов`язки.

Мати дитини на невизначених правових підставах проживає в сім`ї свого рідного брата. Окрім її усних пояснень у справі відсутні будь-які докази про її працевлаштування, наявність у неї певних доходів.

Наведені у сукупності обставини дають підстави обґрунтовано стверджувати, що безпечним, спокійним та стійким середовищем для проживання, розвитку і виховання дитини є її теперішнє місце проживання, тобто з батьком. За встановлених обставин переміщення дитини за місцем проживання матері несе істотні ризики негативного впливу на дитину, по суті, визначення місця проживання дитини з матір`ю у цьому конкретному випадку - це буде направлення дитини у невизначеність.

Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині встановлення місця проживання дитини підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення позову.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною 1 та п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

Згідно ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом, заявив дві немайнові вимоги, але сплатив 768,40 грн. (а.с.3) за одну вимогу немайнового характеру.

Подаючи апеляційну скаргу, ОСОБА_1 сплатив 1261, 20 грн. судового збору (а.с.91).

Позовні вимоги та апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволені в повному обсязі на 100%.

Таким чином, позивач має право на стягнення з відповідача 768,40+1261,20 = 2 029,6 грн. судового збору за подачу позовної заяви та апеляційної скарги до суду.

Оскільки позивачем сплачено судовий збір при подачі позову до суду першої інстанції лише за одну немайнову вимогу, а задоволені дві, то з відповідача слід стягнути на користь держави 768,40 грн. судового збору.

Керуючись ст.367, п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 29 вересня 2020 року у частині визначення місця проживання малолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_2 скасувати, ухваливши нове рішення.

Визначити місце проживання малолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 029,6 грн. судового збору за подачу позовної заяви та апеляційної скарги.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 768 грн. 40 коп. за подачу позовної заяви.

В іншій частині рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 29 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 18 листопада 2020 року

Головуючий О. А.Лобов

Судді: А.І.Дорош

В.М.Триголов