н/п 2/490/590/2020 Справа № 490/2052/19
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2020 Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Гуденко О.А.

при секретарі Дудник Г.С.,

за участі позивача, представника позивача адвокатки Гроднової А.М., представника відповідачки ОСОБА_1 - адвокатки Олещук Т.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Миколаївської міської ради, Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про скасування рішення, державного акту на право власності на земельну ділянку та відновлення меж спірних земельних ділянок,-

В С Т А Н О В И В:

06 березня 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про скасування рішення, державного акту на право власності на земельну ділянку та відновлення меж спірних земельних ділянок, в якому просить визнати незаконним та скасувати рішення Миколаївської міськоїх ради № 40/30 від 12.11.2009 року відповідно до якого ОСОБА_1 , отримала у власність земельну ділянку , площею 679 кв.м. для обслуговувння жилого будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 ; скасувати Державний акт про право власності на земельну ділянку , серія НОМЕР_1 , зареєжстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 4 від 04 серпня 2010 року виданий ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку; відновити межі земельних ділянок по АДРЕСА_2 відповідно до рішення виконкому ММР народних депутатів № 530 від 06.06.1978 року "Про відведення земельних ділянко для будівництва індивідуальних житлових будинків", відповідно до якого площа земельної ділянки по АДРЕСА_1 складала 548 кв.м., а по АДРЕСА_3 .

В обгрунтування позову посилається на те, що відповідачами при виготовленні та затвердженні технічної документації на землю були грубо порушені норми земельного законодавства та самовільно були змінені межі вказаних земельних ділянок і у порушення рішення виконкому 1978 року за рахунок земельної ділянки № НОМЕР_2 неправомірно збільшена площа ділянки № 159а. В 2009 році відповічка ОСОБА_1 шляхом знищення межових знаків між вказаними ділянками подала відповідачу ММР недостовірну інформацію щодо загальної площі земельної ділянки по АДРЕСА_1 .

В червні 2019 року подано відзив на позов від відповідача Миколаївської міської ради , в якому просять відмовити у задоволенні позову, оскільки ММР було розглянуто заяву ОСОБА_1 від 04.09.2008 року про надання у власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинкку і господарських споруд в порядку, передбаченому ст. 116-122 Земельного Кодексу Країни, з дотриманням Конституції України, ЗУ "Про місцеве самоврядування в україні", ЗУ "Про землеустрій". До заяви було додано серед інших документів, згоду усіх сусідів у формі заяви, що вони не мають претензій по існуючим межам земельної ділянки, в тому числі ОСОБА_6 .

В липні 2019 року відповідачем подано відзив на позов, в якому вона заперечує проти його задоволення за безпідставністю позовних вимог. Передача землі у власність ОСОБА_7 відбулася у встановленому законом порядку, при складанні та затвердженні проекту землеустрою були надані всі пеердбачені законом документи. ММР розглядалося питання передачі землі у власність ОСОБА_1 , якою вона фактично користувалася за згодою суміжних землекористувачів, насамперед власницею будинку АДРЕСА_1 - рідної матері відповідача ОСОБА_6 . Крім того, позивач не є спадкоємцем земельної ділянки по АДРЕСА_1 після смерті матері, оскільки ця ділянка не вход перебувала у власності спадкодавця.

Також заявили про про застосування наслідків пропуску строків позовної давності, адже позивач знав про складання технічної документації та передачу у власність ОСОБА_1 спірної ділянки ще за життя матері, правовстановлюючі документи на 1/4 частку будинку він отримав ще у 2011 році, проте за захистом своїх ніби-то порушених прав звернувся лише в 2019 році - після відмови інших співвласників поділити будинок за запропонованим ним варіантом.

28 січня 2020 року надано відзив на позов співвідповідача ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області, в якому просили відмовити у задводленні позовних вимог, пред`явлених до них як до співвідповідача, оскільки ГУ Держгеокадастру не є тією особою, яка повинна нести відповідальність за пред`явленим позовом.

Ухвалою суду від 28.03.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження .

Ухвалою суду про забезпечення доказів від 04.07.2019 року за клопотанням представника позивача витребувано у Миколаївської міської ради оригінали: проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 679 кв.м. по АДРЕСА_1 затвердженого рішенням Миколаївської міської ради № 40/30 від 12.11.2009 року; заяви про погодження землекористувачем суміжної земельної ділянки по АДРЕСА_1 межі від 04.09.2008 року на ім`я міського голови В.Д.Чайки; плану відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 від 21.01.2009 року виготовленого ТОВ «Новаторія»; в управлінні ПФУ в Центральному районі м.Миколаєва оригінал пенсійної справи ОСОБА_6 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Протокольною ухвалою сууд від 04.11.2019 року задоволено клопотання представника позивача та залучено в якості співвідповідача по справі Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області.

Ухвалою суду від 04.11.2019 року відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача про призначення почеркознавчої експертизи з тих підстав, що при дослідженні судом оригіналу пенсійної справи встановлено, що там не міститься жодного підпису ОСОБА_6 , яка померла в 2010 році, який виконаний хоча б приблизно в строки наближені до 2008-2009 років. Інших вільних зразків почерку та підпису ОСОБА_6 позивачем суду не надано.

Позивач та його представник в судовому засіданні просили суд про задоволення позову з виклдаених підстав. Позивач пзазаначив, що його мати ОСОБА_6 , в 2008 році не могла підписати погодження меж землекористування, оскільки вже була лежачою хворою, а відповідачка просто підробила її підпис. За життя батька вони може і погодили виділення за рахунок їх земельної ділянки 548 кв.м. для будівництва будинкою донці ОСОБА_1 , але в подальшому відповідачка самовільно захопила ще майже 150 кв.м. землі та колрситувалася нею , азгодом отримала її у власність, обманним шляхом. Він не бачив документів матері , тоді не жив у тому будинку, отже і не міг знати, що відповідачка оформила право власності на зайву землю. Просив про задволдення позову з метою також і поновлення справедливості, оскільки у відповідачки і так є власна земля, отримана фактично від батьків, але вона ще і претендує на кусок землі за рахунок спадкового майна.

Відповідачка в судове засідання не з`явилася, направила свого представника, яка в судовому засіданні позов не визнала та просила відмовити у позові з виклдаених у відзиві підстав. Зазаначила, що позивач знав , якою ділянкою користується відповідачка і жодних претензій до моменту розподілу спадкового майна не заявляв.Оспорюваним рішенням ММР його прав жодним чином не порушені, адже спірна земельна ділянка не входила до спадковоїх маси.

Представник відповідача ММР та ГУ Держгеокадастру надали суду заяви про розгляд справи у їх відсутність, просили відмовити у позові з викладених у відзиві підстав.

Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали циввільної справи, оригінал проекту землеустрою, , матеріали інвентраизаційної справи КП ММБТІ № 2715 по АДРЕСА_4 .Очаківська, 159"а" та інвентаризаційної справи БТІ № 1254 по АДРЕСА_1 , судом встановлено наступне.

Згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.10.2011 року, спадкоємцями після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є дочка ОСОБА_3 , дочка ОСОБА_1 , син ОСОБА_2 - по 1/4 частцці за кожним, онук ОСОБА_4 та онука ОСОБА_5 - по 1/8 частці за кожним - на цілий житловий будинок за АДРЕСА_1 , який належав спадкодавиці на підставі рішення Центрального районного суду м.Миколаєва від 07.08.2008 року.

Згідно Свідоцтва про право власності, вмиданого виконкомом Центрального району від 11.02.2000 року власником цілого житлового будинку по АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 .

Згідно Договору на право забудови будинку і безстрокового користування земельною ділянкою від 29.12.1949 року вбчачається, що ОСОБА_8 ( батько сторін) відведено ділянку комунальної землі площею 1500 кв.м. під індивідуальне будівництво по АДРЕСА_5 .

Згідно Договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку від 12.04.1978року , ОСОБА_1 надано земельну ділянку площею 548 кв.м. по АДРЕСА_1 .

Відповідно до рішення Миколаївського міськвиконкому № 530 від 06.06.1978 року "Про відвід земельних ділянок для будівництва індивідуальних житлових будинків" - відведено земельну ділянку для будівництва житлового будинку ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 - з земельної ділянки площею 1148 кв.м., залишивши в коритуванні ОСОБА_8 земельну ділянку, площею 600 кв.м.

Згідно Акту від 10.06.1978 року на підставі рішення міськвиконкому № 530 від 06.06.1978 року зроблено ОСОБА_1 відвід в натурі земельної ділянки АДРЕСА_1 , площею 548 кв.м. З цього генплану вбачається, що ділянка виділена за рахунок задньої частини земельної ділянки по АДРЕСА_1 і складається з рівної ділянки розмірами 16,60х25,00 м та проходу з АДРЕСА_5 вздовж ділянки № 159 шириною 3,5 м, довжиною 32,5 м.

Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку від 01.06.2010 року ОСОБА_1 , належить земельна ділянко по АДРЕСА_1 , площею 679 кв.м., на підставі рішення ММР від 12.11.2009 року № 40/30.

Згідно рішення ММР від 12.11.2009 року № 40/30, затверджено проект земелустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, площею 679 кв.м. за рахунок земель міста, не наданих у власність або корситування д, для обслуговування жилого будинку , господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 та надано її увласність ОСОБА_1 .

Як стверджує позивач, про вказані обставини йому стало відомо з висновку судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 18.01.2019 року за матеріалами цивільної справи № 490/6713/18 за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про виділення частки будинку зі спільної часткової власності в натурі та встановлення порядку користування земельною ділянкою АДРЕСА_1 .

За замовленням позивача 20.09.2018 року складено технічний паспорт на домоволодіння по АДРЕСА_1 , з якого вбачається, що земельна ділянка за цією адресою має нерівну конфігурацію саме в задній частині за рахунок виділення її частини порівняно з генпланом 1978 року до сусідньої ділянки по АДРЕСА_1 , розміром 7,00х15,73 (діагональ на збільшення).

Проте з технічного паспорту на домоволодіння по АДРЕСА_1 станом на 14.01.1992 року, де співвласниками зазначено ОСОБА_8 та позивача і відповідача в тому числі - вже вбачається, що план земельної ділянки не відповідає плану 1978 року за рахунок земельної ділянки городу в задінй частині шляхом її фактичного приєднання до земельної ділянки № 159а, з відміткою, що норма землі складає 600 кв.м.

При дослідженні судом оригіналу Проекту земелеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 за 2009 рік судом встановлено, що 04.09.2008 року відповідачка звернулася до ММР з заявою про оформлення правових докуиментів на земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 , що знаходиться у її користуванні, для обслуговування житлового будинку та господарських споруд. В матеріалах містяться передбачені висновки та попередні погодження з управлінням містобудування та архітектури виконкому ММР та інших відповідних органів, а також заяви-погодження суміжних землекористувачів, в тому числі міститься заява ОСОБА_6 , де зазначено, що вона не має претензій по суміжній межі її домоволодіння з ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 з підписом ОСОБА_6 від 04.09.2008 року. Також міститься План-схема відведення меж земельної ділянки площею 679 кв.м. з зазначенням чіткої конфігурації ділянки з усіма суміжними землекористувачами, в тому числі з земельною ділянкою АДРЕСА_1 і міститься підпис ОСОБА_6 про погодження меж.

З матеріалів архівної інвентраизаційної справи справи КП ММБТІ по вул.Очаківська, 159 "а" вбачається, що земельна ділянка надана ОСОБА_1 за відводом із земельної ділянки по АДРЕСА_1 , і надана загальною площею 548 кв.м. станом на 29.05.1981 року . Проте вже станом на 24.01.1992 року при проведенні поточної технічної інвентаризації встановлено, що ОСОБА_1 фактично користується земельною ділянкою площею 730 кв.м.за рахунок частини городу з суміжної ділянки № НОМЕР_2 .Такі ж дані містяться і в технічному паспорті за вказаною адресою станом на 04.01.2000 року.

З матеріалів архівної інвентраизаційної справи справи КП ММБТІ по вул.Очаківська, 159 вбачається, що 26 вересня 2008 року ОСОБА_6 видала довіреність , якою уповноважила свого сина ОСОБА_2 бути її повіреним представником в ММБТІ, підприємствах з надання комунальних послуг та інших , для чого надала йому право подавати від його імені заяви, одержувати необхідні довідки та документи , розписуватися за неї тощо. ОСОБА_9 посвідчено директором ТОВ "ЛІС-Центр" 26.08.2008 року.

Позивач підтвердив в судовому засіданні, що мати дійсно видавала йому даку Довіреність у вказаний період. Але таке суперечить його твердженню, що вона не могал підписувати дзаяви в04.09.2008 року, оскільки вже була довгий період хворою.

Також проводилася поточна технічна інвентризація в січні 1992 року за замовленням саме ОСОБА_6 , де також вже зазначена інша конфігурація та площа земельної ділянки- 418 кв.м. , з якою погодилася ОСОБА_6 власним підписом.

Також за заявою-замовленням ОСОБА_6 від 01.09.2008 року ( заява підписана за довіреністю представником- додана довіреність від 26.08.2008 та копія паспорту ОСОБА_10 ) проводилася технічна інвентаризації домоволодіння по АДРЕСА_1 , під час якоюї з Абрису земельноїх двілянки чітко вбачається, що земельна ділянка зменшена за рахунок сусідньої ділянки за № 159"а"є неправильної конфігурації, і на цих ескізах міститься підпис ОСОБА_2 "з обстеженням згоден".

Частинами 1 та 2 ст. 116 ЗК України визначено, що громадяни і юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Статтею 118 ЗК України регламентується порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами. Так, за змістом ч. ч. 1, 2, 6-9 цієї статті, громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначенихстаттею 122цього Кодексу.

Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленомустаттею 186-1цього Кодексу.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом після отримання позитивноговисновкутакої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Так, оскаржуваним рішенням ММР № 40/30 від 12.11.2009р. затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надано земельну ділянку площею 679 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 - ОСОБА_1 для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, власником яких вона є.

Згідно вимог ч. ст. 25 Закону України «Про землеустрій», документація із землеустрою розробляється у вигляді схеми, проекту, робочого проекту або технічної документації. Серед видів документації із землеустрою, відповідно до п. п. «ґ» «і» ч. 2 цієї статті виділяють проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок та технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Згідно з частинами першою, третьою, шостою статтею 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних та картографічних матеріалів. Межі земельної ділянки в натурі закріплюються межовими знаками встановленого зразка. Межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам.Власники землі та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов`язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка. Межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам, у тому числі орендарям.

Відповідно до статті 198 ЗК України кадастрові зйомки це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Кадастрова зйомка включає: геодезичне встановлення меж земельної ділянки; погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами; відновлення меж земельної ділянки на місцевості; встановлення меж частин земельної ділянки, які містять обтяження та обмеження щодо використання землі; виготовлення кадастрового плану.

Погодження меж земельної ділянки є складовою частиною кадастрового плану, який, у свою чергу, є складовою частиною технічної документації, необхідної для передачі земельних ділянок у власність чи в користування. Встановлення меж земельної ділянки по суті зводиться до вирішення питань, чи не належить земельна ділянка іншому власнику чи правомірному користувачеві та чи не накладаються межі земельної ділянки на суміжні земельні ділянки. Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки здійснюється з метою визначення в натурі (на місцевості) метричних даних земельної ділянки, у тому числі місцезнаходження поворотних точок її меж та їх закріплення межовими знаками.

За змістом пунктів 4.1, 4.2, 4.3 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376 (далі - Інструкція), відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок.

Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до статті 186 ЗК України документації із землеустрою. У разі відсутності такої документації розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Відповідно до статті 107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин. Відновлення меж земельної ділянки на місцевості передбачає повторне винесення меж в натуру на підставі наявної земельно-кадастрової документації.

Згідно із пунктом 2.1 вищевказаної Інструкції встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі розробленої та затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок або проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Відповідно до пункту 2.3 вищезгаданої Інструкції для встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) охоплюється комплекс робіт, а саме: підготовчі роботи, топографо-геодезичні, картографічні роботи та роботи із землеустрою, камеральні роботи, складання і оформлення матеріалів технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а також встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками.

За змістом статті 55 Закону України «Про землеустрій», межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) визначаються не відповідно до акта узгодження та визначення меж, а згідно з наявними планово-картографічними матеріалами та матеріалами кадастрової зйомки.

Погодження меж є допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, таке є правом суміжного землекористувача, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Передача у власність земельної ділянки проводиться за рішенням органу місцевого самоврядування на підставі затвердженої технічної документації, до складу якої входить, зокрема, погодження меж земельної ділянки. Орган місцевого самоврядування у відповідності з частиною третьою статті 158 ЗК України за заявою заінтересованої особи вправі вирішити такий спір та, при наявності для цього підстав, надати дозвіл на приватизацію земельної ділянки без згоди суміжного землекористувача, що дасть можливість ліцензійній організації завершити розробку відповідної технічної документації.

Згідно з частинами першою, четвертою, п`ятою, дев`ятою статті 79-1 ЗК України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування.

У разі встановлення (відновлення) меж земельних ділянок за їх фактичним використанням у зв`язку з неможливістю виявлення дійсних меж, формування нових земельних ділянок не здійснюється, а зміни до відомостей про межі земельних ділянок вносяться до Державного земельного кадастру.

Згідно ч. 2 ст.90 Земельного кодексуУкраїни порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ст.91Земельного кодексуУкраїни власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати права власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватись правил добросусідства.

Відповідно до статті 198 Земельного кодексу України, погодження меж земельної ділянки є складовою частиною кадастрового плану, який, у свою чергу, є складовою частиною технічної документації, необхідної для передачі земельних ділянок у власність чи в користування. Встановлення меж земельної ділянки по суті зводиться до вирішення питань, чи не належить земельна ділянка іншому власнику чи правомірному користувачеві та чи не накладаються межі земельної ділянки на суміжні земельні ділянки. Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки здійснюється з метою визначення в натурі (на місцевості) метричних даних земельної ділянки, у тому числі місцеположення поворотних точок її меж та їх закріплення межовими знаками.

У даній справі межі земельної ділянки визначені згідно кадастровим планом земельної ділянки та крім цього, відображені на схемі розмежування землекористування , а також наявний підписаний суміжними землекористувачами акт узгодження та визначення меж, а тому відсутні порушення процедури приватизації земельної ділянки.

Частиною другою статті 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Відповідно достатті 41 Конституції Україникожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушним.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першоїстатті 319 ЦК Українивласник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування і мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Відповідно до ст.ст. 21, 378 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси, а право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках встановлених законом.

За змістом ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як передбачено п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право.

Вирішуючи спір, суд повинен установити чи були порушені, не визнані, обмежені або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Так, по-перше, позивачем не доведено, що земельна ділянка надана у власність відповідачці з порушенням вимог діючого законодавства. При цьому суд враховує, що площа спірної земельної ділянки була узгоджена з усіма суміжними землекористувачами та відповідала площі фактичного користування принаймні з 1992 року, про що поза розумним сумнівом не могло бути невідомо ОСОБА_6 за її життя та нач оформлення докмуентів на землю ОСОБА_1 . Належних та допустимих доказів на спростування цього позивач не надав ( висновку експертизи, докази хвороби тощо), його доводи спростовуються дослідженими судом матеріалами інвентризаційних справ. Також не надано позивачем суду доказів того, що належним чином буди встановлені межі земельних ділянок за їх фактичним використанням відповідно до рішення № 530 від 06.06.1978 року.

По-друге, спірна земельна ділянка до її надання у власність відповідачу перебувала у комунальній власності, суміжна зеемльна ділянка № НОМЕР_2 дотепер перебуває у комунальній власності, з огляду на що, право користування такою земельною ділянкою не могло перейти до позивача в порядку спадкування, а відтак, немає підстав для висновку, що внаслідок приватизації спірної земельної ділянки права позивача зазнали обмежень.

В такому випадку, не вбачаючи порушень прав позивача суд в задоволенні позову відмовляє в повному обсязі заявлених вимог та згідно ст. 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати відносить на рахунок останнього.

Керуючись ст.ст. 4,5, 12,13, 79-81, 141, 259-265,273 ЦПК України , суд-

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_2 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду виготовлено 27.02.2020 року

Суддя Гуденко О. А.