Ухвала

14 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 554/5594/17

провадження № 61-6289ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 15 березня 2018 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 16 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області про стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки її виплати та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області про стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 03 липня 2017 року на підставі частини третьої статті 38 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) він звільнений з посади начальника відділу кадрової та юридичної роботи управління, проте наказ про звільнення не містив даних про виплату вихідної допомоги та кошти не були йому виплачені у день звільнення - 03 липня 2017 року, що передбачено статтею 44 КЗпП України.

Із урахуванням наведених обставин, позивач просив суд стягнути із Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області на його користь вихідну допомогу у розмірі 21 243,54 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а також у рахунок відшкодування моральної шкоди 20 000,00 грн.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 15 березня 2018 року, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 16 березня 2020 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто із Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі 17 950,14 грн. Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати з 04 липня 2017 року по 15 березня 2018 року у сумі 53 551,43 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що у порушення вимог статті 44 КЗпП України відповідач вихідну допомогу не нарахував та не виплатив у день звільнення позивачу. За таких обставин на користь позивача підлягає стягненню вихідна допомога, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04 липня 2017 року по 15 березня 2018 року.

У задоволенні позову в частині вимог про відшкодування моральної шкоди відмовлено, оскільки позивачем не доведено наявності моральних страждань, погіршення його фізичного стану здоров`я, що пов`язано з моральними стражданнями, не доведено, що моральні страждання спричинені внаслідок порушення його трудових прав.

02 квітня 2020 року Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 15 березня 2018 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 16 березня 2020 року у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ (далі - Закон № 460-ІХ).

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 460-ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Враховуючи те, що касаційна скарга подана 02 квітня 2020 року, тому вона підлягає розгляду відповідно до положень ЦПК України в редакції Закону № 460-ІХ.

Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

За правилом пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову у цій справі є стягнення грошових коштів у загальному розмірі 94 794,97 грн, що є меншим, ніж сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (210 200,00 грн), а тому у розумінні ЦПК України справа є малозначною.

При цьому Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює ціну позову у даній справі та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень про відмову у відкритті касаційного провадження.

Касаційна скарга містить посилання заявника на те, що у цій малозначній справі наявні підстави, передбачені підпунктом «б» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

У касаційній скарзі заявник посилається на те, що він позбавлений можливості спростувати обставини, встановлені оскаржуваними судовими рішеннями, при розгляді іншої справи, а саме справи № 554/1337/20 про зміну причин звільнення ОСОБА_1 , яка розглядається Октябрським районним судом м. Полтави.

Враховуючи те, що заявником не наведено будь-якого обґрунтування про те, які саме обставини, встановлені оскаржуваними судовими рішеннями, він позбавлений спростувати у справі № 554/1337/20, тому такі доводи не можуть бути підставою для висновків про наявність обставин, за яких рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

Враховуючи те, що касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню, і судом не встановлено передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, тому відсутні підстави для відкриття касаційного провадження.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 15 березня 2018 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 16 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області про стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки її виплати та відшкодування моральної шкодивідмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак І. Ю. Гулейков Г. І. Усик