справа № 462/1263/20
УХВАЛА

28 лютого 2020 року суддя Залізничного районного суду м. Львова Галайко Н. М., розглянувши заяву ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з Державного підприємства «Львівський державний завод «Лорта» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення з ДП «ЛДЗ «Лорта» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період часу з 14.08.2018 року по 09.12.2019 року у сумі 75 108 грн. 36 коп.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 165 ЦПК України суддя відмовляє у прийнятті заяви про видачу судового наказу, якщо заява подана з порушеннями вимог статті 163 цього Кодексу.

У відповідності до ч. 3 ст. 163 ЦПК України до заяви про видачу судового наказу додається документ, що підтверджує сплату судового збору.

Як вбачається із змісту заяви, стягувач просить суд стягнути із боржника на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

В обґрунтування несплати судового збору ОСОБА_1 посилається на п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», згідно якого від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

За змістом статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України та статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці», середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

З огляду на викладене пільга щодо сплати судового збору, передбачена п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях.

Аналогічна позиція викладена у постанові Великої палати Верховного суду від 30 січня 2019 у справі № 910/4518/16.

Згідно п. 41 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», яким встановлено, що за подання до суду заяви про видачу судового наказу сплачується судовий збір у розмірі 0, 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Проте, всупереч вказаним вимогам закону, ОСОБА_1 до заяви про видачу судового наказу не надано квитанції про сплату судового збору у встановленому законом розмірі.

Виходячи з вищенаведеного, суд вважає, що у прийнятті заяви ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з ДП «ЛДЗ «Лорта» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненніслід відмовити.

При цьому, суд роз`яснює заявнику наслідки відмови у видачі судового наказу. А саме, згідно з ч. 1 ст. 166 ЦПК України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 8, 9 частини першої статті 165 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою у порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

Керуючись ст.ст. 165, 166, 258-261, 352-354 ЦПК України, суд-

постановив:

Відмовити у видачі судового наказу за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з Державного підприємства «Львівський державний завод «Лорта» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення до Львівського апеляційного суду, відповідно до п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України через Залізничний районний суд м. Львова.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя/підпис/ Н.М. Галайко

З оригіналом згідно.

Суддя: