Номер провадження 2/754/717/20
РІШЕННЯ

Іменем України

31 січня 2020 року Деснянський районний суд м.Києва в складі:

головуючого - судді Зотько Т.А.,

за участі секретарів судового засідання - Малинки А.Ю., Гайворонського В.М., Ковальової В.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , 3-ті особи: Приватний нотаріус Борисенко Марина Валеріївна, Головне територіальне управління юстиції у м. Києві про визначення частки померлої у спільній сумісній власності на квартиру, усунення від спадкування за законом та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом на 1/2 частину квартири,

за зустрічною позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , 3-ті особи: Приватний нотаріус Борисенко Марина Валеріївна, Головне територіальне управління юстиції у м. Києві про визнання права власності на обов`язкову частку у спадковому майні, -

В С Т А Н О В И В:

27.10.2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_4 , 3-ті особи: Приватний нотаріус Борисенко М. В., Головне територіальне управління юстиції у м. Києві про визначення частки померлої у спільній сумісній власності на квартиру та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом на 1/2 частину квартири.

Позовна заява вмотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 78 років померла мати позивача ОСОБА_5 , яка при житті склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Опанасюк О.Ю. від 18.05.2012 року, яким заповідала позивачу належну їй на праві приватної власності Ѕ частину трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , після смерті матері позивача відкрилась спадщина у вигляді нерухомого майна, а саме Ѕ частини трикімнатної квартири, розташованої за вищевказаною адресою. Зазначена квартира належала ОСОБА_5 на праві власності на підставі Договору купівлі - продажу нерухомості від 24.04.1997 року. Крім позивача та його сестри ОСОБА_4 , спадкоємців більше немає. Померла ОСОБА_5 з 2012 мала інвалідність першої групи «А», довічно за діагнозом захворювання прямої кишки з больовим синдромом з обмеженням життєдіяльності до самообслуговування, пересування та трудової діяльності. Позивач єдиний хто надавав належну підтримку матері, піклувався про стан її здоров`я, весь свій вільний від роботи час, позивач проводив біля ліжка матері. Відповідач ОСОБА_4 в свою чергу, знаючи про стан здоров`я матері, свідомо ігнорувала та не надавала їй ніякої допомоги та підтримки. За життя мати була дуже ображена, на байдуже відношення доньки, тому і волевиявлення матері було скласти заповіт на користь позивача. Також за життя мати бажала подарувати позивачу Ѕ частину квартири, проте оскільки її частка на квартиру не була виділена із права спільної сумісної власності, реалізувати побажання не мала можливості. Таким чином, позивач як єдиний спадкоємець після смерті матері ОСОБА_5 , звернувся до Приватного нотаріуса Борисенко М.В. з заявою про видачу свідоцтва на спадщину, про те отримав письмову відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину з тих підстав, що у правовстановлюючому документі, а саме Договорі купівлі -продажу нерухомості від 24.04.1997 року, трикімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , не визначені частки, які належали померлій ОСОБА_5 .. Доказів, що свідчили б про домовленість між співвласниками - матір`ю та сестрою позивача, щодо розміру часток у спільному майні або рішення суду з цього приводу немає. Зважаючи на вищевикладене, частка матері позивача у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 складає Ѕ частину, а тому позивач вимушений був звернутись до суду з проханням визначити, що частка ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , в праві спільної сумісної власності на спірну квартиру становила Ѕ, визнати право власності в порядку спадкування за заповітом, після смерті ОСОБА_5 , на спадкове майно у вигляді Ѕ частини квартири АДРЕСА_3 , за позивачем ОСОБА_1 .

Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 20.11.2015 року відкрито провадження у справі.

Відповідач ОСОБА_4 звернулась до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 , 3-ті особи: Приватний нотаріус Борисенко М. В., Головне територіальне управління юстиції у м. Києві про визнання права власності на обов`язкову частку у спадковому майні. Вимоги зустрічного позову мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 дійсно померла ОСОБА_5 , після смерті якої відкрилась спадщина на частину трикімнатної квартири АДРЕСА_3 . Дана квартира придбана ОСОБА_4 та її покійною матір`ю на Київській універсальній біржі згідно договору купівлі -продажу від 24.04.1997 року, реєстраційний № С7140/4032. В договорі частки покупців у придбаному нерухомому майні не визначалась. За час свого життя мати заповідала свою частину спірної квартири позивачу за первісним позовом. ОСОБА_4 звернувшись до ПН ОСОБА_6 із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на обов`язкову частку у спадковому майні, проте нотаріусом також було їй відмовлено у видачі такого свідоцтва від 27.01.2014 № 2, оскільки в договорі купівлі - продажу спірної квартири не визначені частки спільної часткової власності спірної нерухомості. При укладанні Договору позивач за зустрічним позовом та її мати вважали частки придбаної нами квартири рівними. Таким чином придбана ОСОБА_4 та її матір`ю квартира АДРЕСА_3 , являлась спільною частковою власністю в рівних частках, тобто кожен отримав право власності на Ѕ частину квартири. На момент прийняття спадщини, а саме з 01.04.2012 р., позивач за зустрічним позовом являлась особою з інвалідністю ІІ групи, а тому як непрацездатна дитина спадкодавця має обов`язкову частку з її майна, тобто на 1/8 частину спірної квартири, що становить обов`язкову частку у спадщині незалежно від змісту заповіту. Отже, позивачка за зустрічними вимогами просила суд визначити частку квартири АДРЕСА_3 , за договором купівлі -продажу від 24 квітня 1997 року на Київській універсальній біржі, зареєстрований в Київському міському БТІ 06.05.1997 року та записаній в реєстраційну книгу за № 873, де покупцями є ОСОБА_4 та померла мати ОСОБА_5 , рівними, визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/8 частину вказаної вище квартири, що становить обов`язкову частку у спадщині як повнолітній непрацездатній дитині спадкодавця незалежно від змісту заповіту.

В ході розгляду справи судом, позивач ОСОБА_1 подав заяву про збільшення розміру позовних вимог, остаточно просив суд визначити, що частка померлої ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , в праві спільної сумісної власності на спірну квартиру становила Ѕ, усунути ОСОБА_4 від права на спадкування за законом спадщини, відкритої після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , до складу якої ввійшла Ѕ частина спірної квартири, визнати право власності в порядку спадкування за заповітом, після смерті ОСОБА_5 , на спадкове майно у вигляд Ѕ частини квартири АДРЕСА_3 , за позивачем ОСОБА_1 .

Відповідно до розпорядження №75 від 25.01.2017 року керівника апарату суду Л.В. Зубець в зв`язку з закінченням 23.01.2018 року п`ятирічного строку призначення судді Ярошенка С.В.. та відповідно до пункту 2.3.40 Засад використання автоматизованої системи документообігу Деснянським районним судом м. Києва призначено повторний автоматизований розподіл справи №754/15322/15-ц, для визначення головуючого судді.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.01.2017 вказана цивільна справа передана судді Шевчуку О.П..

Відповідно до розпорядження №494 від 17.01.2018 року керівника апарату суду Л.В. Зубець в зв`язку з прийняттям 21.12.2017 року Вищою радою правосуддя рішення про звільнення судді Деснянського районного суду м. Києва ОСОБА_7 та відповідно до пункту 2.3.36 Засад використання автоматизованої системи документообігу Деснянським районним судом м. Києва призначено повторний автоматизований розподіл справи №754/15322/15-ц, для визначення головуючого судді.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.01.2018 вказана цивільна справа передана судді Зотько Т.А..

15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції.

У відповідності до п.п. 9 п.1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції справи в судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Таким чином, подальший розгляд цієї справи відбувався за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 12.03.2018, внесеною до протоколу судового засідання було призначено підготовче судове засідіння.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від від 12.03.2018 закрито підготовче провадження в справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні.

Окрім того, Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 12.03.2018 судом було витребувано від Київського державного нотаріального архіву належним чином завірену копію спадкової справи №03/2013 відносно ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним) ОСОБА_1 та його представники - ОСОБА_8 , ОСОБА_2 в суді збільшені позовні вимоги первинного позову підтримали у повному обсязі, зустрічний позов не визнали та пояснили, що мати сторін у справі - ОСОБА_5 в останній період життя тяжко хворіла, за станом здоров`я постійно потребувала сторонньої допомоги, позивач ОСОБА_1 весь свій вільний час присвячував матері, піклувався про неї, надавав матеріальну допомогу купував ліки, незважаючи на те, що на його утриманні також перебували неповнолітні діти та дружина, відповідачка в свою чергу не приймала ніякої участі у покращенні становища матері, не надавала ніякої матеріальної допомоги, а також моральної підтримки, більш того зневажливо до неї відносилась, що ображало матір, а тому позивач вважає, що наявні підстави для усунення відповідача, як спадкоємця першої черги, від права спадкування за законом спадщини відкритої після смерті матері, на Ѕ частину спірної квартири. Таким чином, в суді позивач та його представники просили задовольнити збільшені позовні вимоги первісного позову в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позові та заяві, щодо збільшення позовних вимог. Вимоги зустрічного позову вважали безпідставними та необґрунтованими, а відтак просили суд відмовити у їх задоволенні в повному обсязі.

Представник відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним) - ОСОБА_3 , в суді вимоги первісного позову не визнав у повному обсязі, зустрічний позов підтримав, пояснив суду, що позивач не довів того факту, що його клієнт ухилялась від обов`язку доглядати за матір`ю, навпаки ОСОБА_4 за життя матері навідувалась до неї, допомагала, приносила продукти харчування та ліки, крім того відповідач за первісним позовом є особою з інвалідністю ІІ групи, а тому як непрацездатна дитина спадкодавця має обов`язкову частку з її майна, а тому представник просив відмовити в частині позовних вимог, що стосуються усунення ОСОБА_4 , від права на спадкування на частку майна померлої, а також в частині вимог, щодо визнання за ним в порядку спадкування за заповітом Ѕ трикімнатної квартири є безпідставною, одночасно вимоги зустрічної позовної просив задовольнити у повному обсязі.

3-особи: Приватний нотаріус Борисенко Марина Валеріївна та представник Головного територіального управління юстиції у м. Києві, в судове засідання не з`явились, про розгляд справи повідомлялись судом належним чином.

В ході розгляду справи від уповноваженої особи Головного територіального управління юстиції у м. Києві, надійшли письмові пояснення відповідно яких представник управління просив здійснювати розгляд справи у відсутності представника та постановити рішення відповідно до вимог діючого законодавства.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, прийшов до наступних висновків.

Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві (а/з № 1174) (а.с.9 т.1).

За час свого життя ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 , належну їй на праві власності Ѕ частину квартири АДРЕСА_3 , заповіла ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією заповіту від 18.05.2012 року, посвідченого Державним нотаріусом П`ятнадцятої державної нотаріальної контори Опанасюк О.Ю.

Цього ж дня нотаріальною конторою були проведені реєстраційні дії заповіту №52822435, що підтверджується відповідним витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі № 30492454 (а.с.13, 14 т.1).

Наявний заповіт сторонами не оспорюється.

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є сином ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження виданого Дніпровським відділом РАЦС (а/з 493) (а.с.15 т.1)

ІНФОРМАЦІЯ_5 після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина на частину квартири АДРЕСА_3 , про що Приватним нотаріусом Борисенко М.В., внесено реєстраційний запис спадкової справи в Спадковому реєстрі № 55492543 (номер у нотаріуса 03/2013) (а.с.7, 8 т.1).

Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 12.03.2018 судом було витребувано від Київського державного нотаріального архіву належним чином завірену копію спадкової справи №03/2013 відносно ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На виконання ухвали суду вищевказаною установою було повідомлено, що станом на 23.03.2018 ПН КМНО Борисенко М.В. не передавала документи нотаріального діловодства та архіву на державне відповідальне архівне зберігання до Київського державного нотаріального архіву.

За результатами розгляду звернення Деснянського районного суда м. Києва від 23.08.2018 ( вх. № 14574-22-18 від 30.08.2018 ) повідомлено наступну інформацію: За інформацією Головного територіального управління юстиції у місті Києві (далі - Головне територіальне управління) згідно з наказом Головного територіального управління від 25.01.2016 № 45/6 нотаріальна діяльність приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Борисенко М.В. була припинена з 22.01.2016 на підставі поданої нею заяви про припинення нотаріальної діяльності.

Вказаним наказом Головного територіального управління Борисенко М.В. було зобов`язано в місячний строк передати справи (наряди) нотаріальних документів та архів на зберігання до Київського державного нотаріального архіву.

Наказом Головного територіального управління від 18.03.2018 № 168/6 строк передачі справ (нарядів) нотаріальних документів та архів на зберігання Київського державного нотаріального архіву продовжено на один місяць.

Разом з тим, як повідомило Головне територіальне управління, на сьогодні справи (наряди) нотаріальних документів та архів на зберігання до Київського державного нотаріального архіву Борисенко М.В. не передавалися. Листами від 19.02.2018 № 4/28/1900, від 13.09.2018 № 4/28/11668 Головним територіальним управлінням Борисенко М.В. зобов`язано негайно вжити заходів щодо передачі документів на зберігання до Київського державного нотаріального архіву.

Також з метою врегулювання ситуації, що склалася, враховуючи вимоги статті 30-1 Закону, Міністерством юстиції України доручено Головному територіальному управлінню провести відповідну роботу щодо вирішення літання стосовно передачі справ (нарядів) нотаріальних документів та архіву ОСОБА_6 на зберігання до Київського державного нотаріального архіву.

Відповідно до ухвали Деснянського районного суду м.Києва від 06.06.2019 до Приватного нотаріуса Борисенко М.В. судом застосовувались заходи процесуального примусу у вигляді тимчасового вилучення доказів для дослідження судом.

Крім того, 22.10.2019 ухвалою Деснянського районного суду м.Києва було повторно витребувано від Київського державного нотаріального архіву належним чином завірену копію спадкової справи №03/2013 відносно ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвала суду виконана не була з тих підстав, що справи (наряди) нотаріальних документів та архів на зберігання до Київського державного нотаріального архіву Борисенко М.В. не передавалися.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувшись до Приватного нотаріуса Борисенко М.В., із заявою про видачу свідоцтва на спадщину, 21.09.2015 року отримав відмову нотаріуса з тих підстав, що у правовстановлюючому документі, а саме, Договорі купівлі - продажу трикімнатної квартири АДРЕСА_3 , посвідченого Київською універсальною біржею 24.04.1997 року № С7140/4032, зареєстрований КМБТІ 06.05.1997 року в реєстровій книзі № 873, не визначені частки, які належали померлій ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .

Аналогічну відмову отримала ОСОБА_4 , звернувшись до нотаріуса з метою отримати свідоцтво про право на спадщину, як повнолітня непрацездатна дитина спадкодавиці.

Таким чином, для отримання свідоцтва на частку спадщини нерухомого майна в порядку спадкування за заповітом сторонам у справі необхідно встановити розмір частки співвласника.

Пунктом 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що частка суб`єкта права спільної сумісної власності визначається зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини.

Як вбачається із Договору купівлі - продажу нерухомості, посвідченого Київською універсальною біржею 24.04.1997 року № С7140/4032, зареєстрованого КМБТІ 06.05.1997 року в реєстровій книзі № 873, трикімнатна квартира АДРЕСА_3 , загальною площею 67,9 кв.м., жилою площею 42,3 кв.м., належить на праві приватної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_4 (а.с.16 т.1).

Договір купівлі -продажу спірної квартири був укладений без визначення часток кожного з покупців.

Згідно вимог ст. 2 ЗУ «Про власність» від 07.02.1991 р., який діяв на момент укладення договору, вбачається, що кожен громадянин в Україні має право володіти, користуватися і розпоряджатися майном особисто або спільно з іншими.

Власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Всім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ст. 4 ЗУ «Про власність»)

Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно); майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності; право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом; спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до ст. 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

З матеріалів справи встановлено, що між померлою ОСОБА_5 та її донькою ОСОБА_4 , ні домовленістю, ні законом, ні рішенням суду частки співвласників у праві спільної сумісної власності не були змінені.

Таким чином, виходячи із законодавчо встановленої рівності часток кожного із співвласників спільної сумісної власності, суд приходить до висновку, що вимога первісного позову ОСОБА_1 про визначення частки померлої у спільній сумісній власності на квартиру та вимога зустрічної позовної заяви ОСОБА_4 , щодо визначення часток квартири по АДРЕСА_4 за договором купівлі-продажу від 24 квітня 1997 року на Київській універсальній біржі, реєстраційний номер №С7140/4032, зареєстрований в Київському міському БТІ 06 травня 1997 року та записаній в реєстраційну книгу за №873, де покупцями є ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 - рівними, підлягають задоволенню судом.

Відповідно до ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. При цьому необхідно визначити якою є доля спадкодавця у праві спільної сумісної власності.

Згідно п. 224 Інструкції Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженою наказом Міністерстваюстиції Українивід 03.03.2004р.№ 20/5 нотаріус може видати свідоцтво про право на спадщину за законом чи за заповітом після смерті одного з учасників спільної сумісної власності лише після виділення (визнання) частки померлого у спільному майні.

З урахуванням вимог діючого законодавства, суд вважає за доцільне визначити частку ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 в праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_3 в розмірі Ѕ частини.

Що ж стосується вимоги позивача за первісним позовом щодо усунення ОСОБА_4 , від права на спадкування за законом спадщини, відкритої після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , до складу якої ввійшла Ѕ частини квартири АДРЕСА_5 , суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст.202 Сімейного кодексу України, повнолітні дочка, син зобовязані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Згідно ч. 1 ст. 172 СК України дитина, повнолітні дочка, син зобовязані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу.

Зі змісту позовних вимог та доказів, які містяться в матеріалах справи вбачається, що померла ОСОБА_5 була інвалідом першої групи «А» довічно за діагнозом захворювання прямої кишки з больовим синдромом обмеженням життєдіяльності до самообслуговування, пересування, та трудової діяльності. Згідно індивідуальної програми реабілітації, складеної спеціалізованою онкологічною медико -соціальної експертизи ОСОБА_5 потребувала постійного догляду та потребувала постійного стороннього догляду, соціально-побутового патронажу, тобто побутового обслуговування.

Відповідно до наданих пояснень позивача за первісним позовом, він постіно доглядав матір, піклувався про її здоров`я та життя, в той час коли її рідна донька ОСОБА_4 , за фахом медичний робітник, зовсім усунулась від догляду за матір`ю, яка знаходилась в безпорадному стані та дійсно потребувала стороннього догляду, зважаючи на стан здоров`я матері свідомо ігнорувала, не надавала ніякої допомоги. В той час ОСОБА_4 витрачала свій час на чужих людей, працюючи в них медичною сиділкою. Таким чином, ОСОБА_5 через похилий вік, тяжку хворобу була в безпорадному стані, а її донька свідомо ухилялась від надання їй будь-якої допомоги, байдуже та зневажливо ставилась до її безпорадного стану, не надавала не матеріальної ні моральної підтримки.

ОСОБА_4 в свою чергу, 28.03.2016 подала заперечення на заяву про збільшення позовних вимог, крім того будучи допитаною в якості свідка показала, що посилання позивача на те, що він опікувався та доглядав за матір`ю всупереч інтересам своїх дітей, а також пояснення, що вона свідомо ухилялась від догляду за матір`ю є безпідставними. Всі медичні маніпуляції матері робились в лікарні, оскільки для таких маніпуляцій необхідні спеціальні навики та спеціальні допуски. Після виписки з лікарні мати перебувала під постійним наглядом двох доглядальниць, які мали досвід роботи в лікувальних медичних закладах. При цьому, на утримання матері гроші висилала з м. Ростов -на - Дону її племінниця, про що вона засвідчила особисто повідомленням через електрону пошту. В дійсності ОСОБА_1 за весь час хвороби матері до її смерті не надав жодної копійки. Таке відношення до неї він мотивував, що в нього на утриманні перебуває троє дітей. Крім того, ОСОБА_1 відвідував матір, перебуваючи в нетверезому стані, чим постійно її нервував. Відповідач ОСОБА_4 вказала, що вона є інвалідом ІІ групи, проте постійно допомагала матері, купляла продукти, медикаменти, технічне обладнання для реабілітації інвалідів «крісло колісне, ходунки». Також готувала їжу, відвідувала лікарів в поліклініці, щодо оформлення історії хвороби матері та надання їй медичної допомоги, що можуть також підтвердити свідки, однак робила вона це тоді, коли позивач до матері не заходив, оскільки це було прохання самої померлої. Також, відповідачка за зустрічним позовом надала суду докази, на підтвердження тієї обставини, що здійснила поховання за власні кошти, а також установку пам`ятника, що підтверджується довідкою про поховання померлого від 05.12.2013 р.; додатком № 1 до Договору замовлення № 12.10786.3 на організацію та проведення поховання від 05.12.2013; квитанцією про сплату на рахунок РССКП «Спецкомбінат ПКПО» коштів на поховання урни в розмірі 127, 13 грн., тощо.

Згідно виписки з історії хвороби № 11/10768 виданої Київською міською клінічною лікарнею № 3, ОСОБА_4 , 1958 р.н., інвалід 2 групи, була госпіталізована 29.09.11 за діагнозом: загострення хронічного церебрального арахноенцефаліту, ускладнене гіпертонічною хворобою П ст., дисцируляторною енцефалопатією П ст. з ТІА у вертебро -бацилярному басейні, синкопальними станами, помірним лівобічним геміпарезом, епісиндромом Джексонівського типу в лівих кінцівках, вираженими вестібуло-атактичними порушеннями, дисфункцією тазових органів по типу часткової затримки сечі, окоруховими розладами. Цукровий діабет П. Діабетична полінейропатія. ЗЧМТ з епісиндром в амнезі (в дитинстві). Дата виписки 14.10.11 р.

Відповідно до виписки із історії хвороби № 936 виданої Київською міською клінічною лікарнею № 3, ОСОБА_4 , 1958 р.н., інвалід 2 групи, була госпіталізована 11.03.2015 за діагнозом: наслідки перенесеного церебрального арахноенцефаліту (2009 р.). Хронічний церебральний арахноїдіт Гіпертонічна хвороба П ст. Цукровий діабет П тип. Дисциркуляторна енцефалопатія П ст., прогресуючий перебіг, ТІА у ВББ у анамнезі, у вигляді легкого лівобічного геміпарезу, виражених, вестібуло -атактичних порушень, церебрастенічного синдрому. Ускладнений шейний остеохондроз. Забій голови, епісиндром в дитинстві. Дата виписки 24.03.15 р.

Згідно з довідкою до акта огляду МСЕК № 782087, відповідач ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , є інвалідом ІІ групи, на підставі загального захворювання -довічно. Рекомендовані заходи по відновленню працездатності: може працювати в спеціально створених умовах.

Як роз`яснено у п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року за №7 «Про судову практику у справах про спадкування», правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом. Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред`явлена особою, для якої таке усунення породжує пов`язані зі спадкуванням права та обов`язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК України.

Виходячи з наведеного, правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема, й тих, які відповідно до Сімейного кодексу України не були зобов`язані утримувати спадкодавця.

Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, принципове значення має питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.

Відповідно до абзацу 2 частини третьої статті 1224 ЦК України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом.

За змістом частини п`ятої статті 1224 ЦК України особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Виходячи зі змісту частини п`ятої статті 1224 ЦК України та з урахуванням роз`яснень, наданих судам у пункті 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця.

Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади).

При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для життєдіяльності спадкодавця, наявність можливості для цього та свідоме невиконання такою особою встановленого законом обов`язку.

Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця у безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин та їх доведеності в сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2019 року у справі № 752/12158/14-ц, від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15-ц та від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц зроблено висновок, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 25 березня 2019 року по справі № 766/810/17, від 11 лютого 2019 року по справі № 756/11676/16-ц.

З метою повного та всебічного розгляду справи, судом були допитані, заявлені сторонами у відповідних клопотаннях, свідки.

Показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. (ст.90 Цивільного процесуального кодексу України)

Свідок ОСОБА_11 в суді позазала, що її найняв син наразі померлої ОСОБА_5 , - ОСОБА_1 , він доглядав матір та оплачував догляд за нею. Дочка навідувалась, приносила продукти, надавала чеки, згідно яких свідок їй повертала вказану в них вартість товару.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_12 показала, що являється жінкою позивача ОСОБА_1 , який постійно здійснював догляд за мамою. Під час лікування її свекрухи витрачались значні кошти, що ставило в скрутне матеріальне становище їх сім`ю.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_13 показала, що вона є сестрою померлого батька сторін у справі, за яким ніхто не доглядав, він сам себе обслуговував. Що стосується померлої матері сторін у справі, то вона особисто в квартирі померлої після смерті брата не була, все що їй відомо зі слів племінниці, що позивач ОСОБА_1 найняв доглядальниць, які здійснюють догляд за їх матір`ю.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_14 показала, що працює в лікарні, в 2013 році ОСОБА_1 попросив її допомоги по догляду за мамою, на що вона погодилась. Сам ОСОБА_15 навідувався кожен день, допомагав. Зрідка навідувалась ОСОБА_4 , приносила продукти харчування, які на її думку не були придатними до вживання хворою людиною та з яких неможливо було готувати. Фрукти та їстівні продукти залишали. За станом здоров`я померла не могла все їсти, тому вони вирішували які продукти необхідні. Провідувати померлу матір відповідач ОСОБА_4 приходила одноособово, відносини між сторонами не були теплі. Також свідок вказала, що похороном теж займався особисто син померлої - позивач організовував похорон, транспорт та кафе.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_16 показала, що померла приходилась їй бабусею. Вона хворіла протягом 5 років, останні 2 роки стан значно погіршився. ЇЇ мама ОСОБА_4 , за можливістю піклувалась про бабусю, домовлялась з лікарями. Коли бабуся потребувала матеріальної допомоги то зверталась до своєї племінниці, яка живе за кордоном і та надсилала кошти банківськими переказами. Як їй відомо один переказ був на ім`я позивача, а другий на ім`я відповідачки, кошти були передані потім померлій бабусі. Зі слів доглядальниць їй також було відомо, що ОСОБА_1 дозволяв собі прийти до бабусі в нетверезому стані, що хвилювало її. Після операції стан померлої погіршився і приблизно місяць до смерті вона була у безпорадному стані. Відповідачка зверталась до лікарів, однак ті повідомили, що позивач заборонив колоти знеболюючі матері, з яких причин їм невідомо. Свідок вказала, що вона з відповідачкою постійно навідували померлу бабусю так, щоб цього не було відомо позивачу, оскільки він заборонив їм приходити. Ліки, які бабуся просила, відповідачка придбавала, а безкоштовні отримували у поліклініці. Також на похоронах, безпосередньо у присутності позивача, відповідачка віддавала подрузі померлої бабусі запозичені нею за життя кошти у розмірі 1,5 тис.грн.. Про те, що племінниця висилала кошти на ім`я позивача їй відомо з її безпосередньо слів, а також було наділано на підтвердження відповідний чек.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_17 показала, що сім`ю ОСОБА_18 знає давно, більше 20 років. Непорозуміння почалися після смерті батька через спір за спадщину. Свідок зазначила, що вона разом з відповідачем ОСОБА_4 провідувала померлу, допомагала щось зробити, оскільки відповідач у справі є інвалідом. Також свідок вказала, що особисто з відповідачем перебувала в банківській установі, коли та отримувала кошти переслані родичкою, вони були в долларах США, однак суму назвати не може. Крім того, показала, що відповідач належно доглядала за матір`ю. Їй відомо, що кошти були віддані померлій у присутності доглядальниць. Скільки платили сиділкам за роботу їй не відомо, знає, що ОСОБА_19 відносила померлій бабусі ліки, відносини між сторонами у справі були цікавими. В кафе після похоронів, вони з відповідачкою не їздили, а поїхали додому.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, які регламентують порядок набуття права власності на спадкове майно і регулюються Конституцією України, ЦК України, ЗК України та ЦПК України.

Так, згідно зі ст.ст. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Як зазначено в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Будченко проти України», «найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним».

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Стаття 81 ЦПК України надає право сторонам та іншим учасникам справи подавати докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України).

Частиною 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідків, приходить до висновку, що покази, допитаних свідків, містять суперечливі відомості, з яких не вбачається, що ОСОБА_4 свідомо ухилялась від надання допомоги для своєї хворої матері, більш того свідки зазначили, що ОСОБА_4 навідувалась до матері та приносила їй продукти харчування, що в свою чергу свідчить про її участь по догляду за матір`ю.

Твердження свідків щодо якості продуктів та їх належності, суд оцінює критично та не може прийняти, як доказ з тих підстав, що вони не були підтверджені в ході розгляду справи судом іншими засобами доказування.

Крім того, як вбачається з показань всіх допитаних в суді в якості свідків осіб, відносини між сторонами у справі були неприязними, вони відвідували покійну матір в різних проміжках часу, кошти на сплату посліг доглядальниць в тому числі надавались племінницею покійної, що не заперечували самі сторони по справі, а відтак суд дійшов висновку, що позивачем ОСОБА_1 , не надано суду належних, допустимих та безспірних доказів, що є його процесуальним обов`язком, щодо ухилення відповідачки ОСОБА_4 від обов`язків по догляду за матір`ю.

Суд вважає, що позивачем за первісним позовом та його представниками в ході розгляду справи не надано належних та достовірних доказів для спростування позовних вимог ОСОБА_4 , про її право на обов`язкову частку у спадщині незалежно від змісту заповіту спадкодавиці.

Відповідно до ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ст.ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Враховуючи вище викладене, суд приходить до переконання про наявність законних підстав для задоволення зустрічних позовних вимог, оскільки ОСОБА_4 доведено, що на момент прийняття спадщини остання являлась особою з інвалідністю ІІ групи, що підтверджується відповідними доказами, а саме: довідкою МСЕК, а також виписками із історії хвороби, про госпіталізацію ОСОБА_4 , а тому остання як непрацездатна дитина спадкодавця, має обов`язкову частку у спадщині незалежно від змісту заповіту спадкодавиці.

Таким чином, враховуючи, що в ході розгляду справи було встановлено, що частки квартири АДРЕСА_3 за договором купівлі-продажу від 24 квітня 1997 року на Київській універсальній біржі, де покупцями є ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , являються рівними, та було визначено, що частка померлої ОСОБА_5 на праві спільної часткової власності на вищевказану трикімнатну квартиру становить 1/2 її частини, а також на підставі зібраних доказів встановлено, що у суду відсутні підстави, для усунення доньки померлої - відповідача ОСОБА_4 від її права на спадкування за законом, суд приходить до висновку, що ОСОБА_4 , як повнолітня непрацездатна дитина спадкодавиці має право на 1/8 частину спірної квартири, що становить обов`язкову частку у спадщині незалежно від змісту заповіту, у відповідності до ч. 1 ст. 1241 ЦК України, а відтак позивачу ОСОБА_1 , в порядку спадкування за заповітом належить 3/8 частини вищевказаної спірної квартири.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу.

02.04.2016 року ОСОБА_1 уклав договір про надання юридичних послуг № №2/02-2016 з Адвокатським об`єднанням «Романцова, Бонченка і Партнери». 18.04.2018 дня між ОСОБА_1 та «Адвокатським об`єднанням» було укладено звіт про виконання договору про надання правової допомоги від 02.04.2016. Вартість послуг Виконавця за цим Звітом складає 15 000,00 грн.

Відповідно до платіжних доручень № 0.0..1 від 07.05.2018 та № 16098508 від 08.05.2018 позивач на розрахунковий рахунок «Адвокатського об`єднання» сплатив вартість послуг за договором про надання юридичних послуг, що загалом становить 13 000,00 грн.

Оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню понесені ним судові витрати на професійну правову допомогу у розмірі 13 000, 00 грн.

А також, враховуючи, що відповідачка ОСОБА_4 звільнена від оплати судового збору на підставі п.9 ч. 1ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», суд дійшов висновку про відшкодування позивачу з державного бюджету суму судового збору, сплаченого ним при зверненні до суду в розмірі 4 747, 94 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 76, 77, 79, 80, 81, 89, 90, 133, ЦПК України, 321, 353, 355, 368, 370, 392, 1216, 1217, 1218, 1223, 1224, 1226, 1241, 1258, 1268, 1269, 1270 ЦК України, Законом України п. 6 Постановою Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», Законом України «Про судовий збір», -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , 3-ті особи: Приватний нотаріус Борисенко Марина Валеріївна, Головне територіальне управління юстиції у м. Києві про визначення частки померлої у спільній сумісній власності на квартиру, усунення від спадкування за законом та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом на 1/2 частину квартири - задовольнити частково.

Визначити частку ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 в праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_3 в розмірі Ѕ частини.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 3/8 частини квартири АДРЕСА_3 в порядку спадкування за заповітом від 18.05.2012, після смерті ОСОБА_5 померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 понесені витрати на правову допомогу у загальному розмірі 13000 грн..

Відшкодувати ОСОБА_1 з державного бюджету судовий збір, сплачений ним при поданні позову, а саме у загальному розмірі 4747,94 грн..

В задоволенні інших вимог позову - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , 3-ті особи: Приватний нотаріус Борисенко Марина Валеріївна, Головне територіальне управління юстиції у м. Києві про визнання права власності на обов`язкову частку у спадковому майні - задовольнити.

Визначити частки квартири АДРЕСА_3 за договором купівлі-продажу від 24 квітня 1997 року на Київській універсальній біржі, реєстраційний номер №С7140/4032, зареєстрований в Київському міському БТІ 06 травня 1997 року та записаній в реєстраційну книгу за №873, де покупцями є ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 - рівними.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/8 частини квартири АДРЕСА_3 , що становить обов`язкову частку у спадщині, після смерті ОСОБА_5 померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , незалежно від змісту заповіту від 18.05.2012, як повнолітній непрацездатній дитині спадкодавиці.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Деснянський районний суд міста Києва.

Суддя: