Постанова

Іменем України

18 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 761/35704/17-ц

провадження № 61-1900св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський Володимир Анатолійович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 серпня 2018 року у складі судді Осаулова А. А. та постанову Київського апеляційного суду

від 20 грудня 2018 року у складі колегії суддів: Савченка С. І.,

Верланова С. М., Кашперської Т. Ц.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом

до публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк») та приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського В. А. про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Позов мотивовано тим, що виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського В. А. від 20 серпня 2016 року № 15789 є неправомірним, безпідставним та таким,

що не підлягає виконанню з підстав недотримання встановлених вимог

під час вчинення виконавчого напису.

Вважав, що вказаний виконавчий напис вчинений нотаріусом без наявності документа, що підтверджує безспірність заборгованості, що є порушенням Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться

у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету міністрів України від 29 червня

1999 року № 1172, а також Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 22 лютого 2012 року.

Зазначав, що не отримував письмової вимоги банку про усунення порушень, що є необхідною умовою вчинення виконавчого напису відповідно

до пункту 2.3 Глави 16 Порядку.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати таким,

що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В. А.

та зареєстрований 20 серпня 2016 року у реєстрі за № 15789 щодо стягнення з нього на користь ПАТ «Альфа-Банк» грошових коштів у розмірі

14 751,68 доларів США за кредитним договором від 28 березня 2008 року

№ .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15 серпня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами недотримання процедури вчинення виконавчого напису та неправомірності дій відповідачів.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 20 грудня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 серпня 2018 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що відмовляючи

у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що виконавчий напис, оспорений позивачем, вчинено у відповідності до вимог чинного законодавства і він не може бути визнаний таким,

що не підлягає виконанню з підстав, зазначених позивачем.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у січні 2019 року до Верховного Суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись

на неправильне застосування судами норм матеріального права

й порушення норм процесуального права, просила скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 .

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є незаконними, необґрунтованими й такими, що ухвалені з неправильним застосуванням норм чинного законодавства.

Вважав, що виконавчий напис здійснено нотаріусом з порушенням вимог чинного законодавства України, зокрема: без документів, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання, а тому повинен бути визнаний таким, що не підлягає виконанню.

Зазначав, що він не отримував письмової вимоги щодо усунення порушення.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 06 лютого 2019 року було відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано зазначену цивільну справу

із Шевченківського районного суду м. Києва.

У лютому 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 11 листопада 2020 року справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Альфа-Банк» та приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського В. А. про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню призначено до розгляду.

Відзив на касаційну скаргу до суду не надійшов

Фактичні обставини справи, встановлені судами

28 березня 2008 року між закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 700005197, який 17 березня 2009 року було змінено та доповнено, відповідно до умов якого останній отримав кредит

на споживчі потреби для придбання автомобіля у розмірі 27 418,75 доларів США, терміном до 29 березня 2018 року, зі сплатою 12,99 % річних

(а. с. 57-65).

ОСОБА_1 належним чином не виконував своє зобов`язання, у зв`язку із чим станом на 29 травня 2016 року заборгованість за вказаним кредитним договором становила 28 560,63 доларів США, яка складалася із: тіла

кредиту - 12 689,63 доларів США, процентів - 2062,05 доларів США, пені -

12 808,95 доларів США.

15 липня 2016 року ПАТ «Дельта-Банк» направило на адресу

ОСОБА_1 вимогу про усунення порушень за кредитним договором

від 14 липня 2016 року на суму 28 560,63 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом - 12 689,63 доларів США; відсотками - 2 062,05 доларів США; пенею - 13 808,95 доларів США. Разом із тим, ОСОБА_1 було попереджено про наслідки його не виконання, зокрема, вчинення виконавчого напису (а. с. 55-56).

20 серпня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В. А. на підставі заяви ПАТ «Альфа-Банк» про вчинення виконавчого напису було вчинено виконавчий напис, зареєстрований у реєстрі за № 15789, про стягнення з ОСОБА_1

на користь ПАТ «Альфа-Банк» кредитної заборгованості за період

з 29 березня 2015 року по 29 травня 2016 року у розмірі 14 751,68 доларів США, яка складається із: заборгованості за кредитом - 12 689,63 доларів США та заборгованості за відсотками за користування кредитом -

2 062,05 доларів США (а. с. 5).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року

№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», положеннями якого встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Частинами першою та другою статті 400 Цивільного процесуального кодексу України (тут і далі в редакції, чинній на час подання касаційної скарги) визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої

або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права

і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

За загальним правилом статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися

до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках

і в порядку, встановлених законом.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша

статті 39 Закону України «Про нотаріат»). Таким актом є, зокрема Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій).

Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого

2012 року № 296/5 .

Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло

не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами

та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України).

Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування

і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата

і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій). Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця

на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану

в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 Глави 16

розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій).

Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України

від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано

на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій.

Нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються

до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії

чи акти (стаття 50 Закону України «Про нотаріат»).

За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти таких висновків.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає

в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача

на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна,

а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся

до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника -

це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису

(стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те,

що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується наданими стягувачем документами згідно

з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться

у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Дотримання прав боржника у процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає у необхідності надсилання іпотекодержателем

повідомлення - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю

та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати

та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності.

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається

за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком документів є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне

у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування

від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права,

в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення,

так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

При вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким,

що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно

з Переліком документів. Для правильного застосування перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості

або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести

ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог

або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вирішуючи позовні вимоги про визнання виконавчого напису таким,

що не підлягає до виконання, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про відмову у їх задоволенні, оскільки надані

ПАТ «Альфа-Банк» нотаріусу документи підтверджують безспірність заборгованості, яка виникла за вказаним вище кредитним договором,

а іншого позивачем не доведено.

При зверненні до нотаріуса про вчинення виконавчого напису ПАТ «Дельта-Банк» до заяви були долучені всі необхідні документи на підтвердження безспірної заборгованості боржника, а нотаріусом було дотримано процедуру видачі виконавчого напису, тому суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про те, що на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису від 20 серпня

2016 року указана відповідачем заборгованість є безспірною.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, повно і всебічно дослідив наявні у справі докази та дав їм належну правову оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що в матеріалах справи відсутні докази направлення позивачу вимоги про погашення кредитної заборгованості

не заслуговують на увагу і спростовуються письмовою вимогою

від 14 липня 2016 року за вихідним номером 58483-34-б/б про усунення порушення зобов`язань за кредитним договором. Вказану вимогу було направлено 15 липня 2016 року на адресу боржника, вказану у договорі,

що підтверджується копією реєстру рекомендованих відправлень та копією квитанції від 15 липня 2016 року (а. с. 55-56).

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку,

що оскаржувані судові рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права, та зводяться до переоцінки доказів

у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування

чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Таким чином, наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану

представником - ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 серпня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту

її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович