РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2020 року

м. Рівне

Справа № 570/3834/16-ц

Провадження № 22-ц/4815/156/20

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Боймиструк С.В.,Шимків С.С.

секретар судового засідання : Тхоревський С.О.

учасники справи:

позивач перший заступник прокурора Рівненської області,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

треті особи: Головне управління Держгеокадастру в Рівненській області, ОСОБА_3 , приватний нотаріус Рівненського районного нотаріального округу Деренько Роман Іванович, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу заступника прокурора Рівненської області на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 01 листопада 2019 року, у складі судді Красовського О.О., повний текст якого виготовлено 07 листопада 2019 року у м. Рівне, № 570/3834/16-ц

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2016 року перший заступник прокурора Рівненської області в інтересах держави звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Головне управління Держгеокадастру в Рівненській області, ОСОБА_3 , приватний нотаріус Рівненського районного нотаріального округу Деренько Р. І., ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання недійсним договору міни, укладеного 5 квітня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Позовну заяву мотивовано тим, що договір міни земельних ділянок укладений під час дії мораторію на заборону відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення. Вказує, що ОСОБА_1 було відчужено земельну ділянку, яка була ним отримана в рахунок паю, в обмін на належну ОСОБА_2 земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, що отримана попереднім власником не в рахунок частки (паю), чим було порушено накладений законодавством мораторій на відчуження таких земельних ділянок. Прокурор просив на підставі пункту 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України та статті 14 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» визнати вказаний договір міни недійсним.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 01 листопада 2019 року у задоволенні позову першого заступника прокурора Рівненської області в інтересах держави відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що заборона, встановлена пунктом 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України, поширюється на земельні ділянки з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, тоді як договір міни земельних ділянок було укладено щодо земельних ділянок із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. Закон України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) свою дію на міну земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства за принципом «пай на пай» не поширює, а тому відсутні підстави для визнання оспорюваного правочину недійсним.

У апеляційній скарзі заступник прокурора Рівненської області просить скасувати рішення із ухваленням нового рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права.

Звертає увагу суду, що між сторонами договору міни відбувся обмін земельних ділянок, а саме земельної ділянки площею 1,8759 га (кадастровий номер :08:001:0031), яка відноситься до категорії земель ведення особистого селянського господарства, зокрема земельної ділянки, виділеної у натурі (на місцевості) власнику земельної ділянки (паю), та земельної ділянки площею 0,0973 га (кадастровий номер :01:001:0892), яка відноситься до категорії земель ведення особистого селянського господарства, однак не є такою, що утворилася внаслідок виділення у натурі земельної частки (не є паєм).

Вказує, що згідно з п. 15 розділу X Перехідні положення Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент укладення спірного договору), до набрання чинності законами України про державний земельний кадастр та про ринок земель, але не раніше 1 січня 2017 року, не допускається купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання земельних ділянок), які перебувають у власності громадян та юридичних осіб, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб.

Скаржник стверджує, що законодавством передбачено заборону на відчуження, в тому числі обміну, не лише щодо земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, але й для земельних ділянок сільськогосподарського призначення, виділених у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв).

Судом першої інстанції не враховано правову позицію Верховного Суду викладену в постанові від 23.05.2018 у даній справі та у справах № 6-172цс14 та № 65цс15. Водночас, Рівненський районний суд безпідставно обґрунтував свої висновки правовою позицією викладеною Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у справі № 6-15260св14 від 10.09.2014, оскільки зазначене рішення суду касаційної інстанції було скасоване постановою Верховного Суду України від 11.02.2015 у справі № 6-5цс15.

Окрім того, покликається на те, що невірним є посилання суду першої інстанції на правову позицію Великої Палати Верховного Суду викладену в постанові від 15.05.2019 у справі № 227/1506/18 як на безумовну підставу для відмови в задоволенні позову, оскільки предметом розгляду зазначеної справи є договір міни 2 земельних ділянок виділених у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв), з доплатою (тобто обмін за схемою пай на пай з доплатою різниці вартості), у зв`язку з чим позивач вважав його удаваним договором купівлі-продажу та просив визнати останній недійсним.

Зазначає, що у справі № 570/3834/16-ц за договором міни здійснено обмін земельної ділянки виділеної у натурі (на місцевості) власнику земельної частки (паю) на земельну ділянку, яка утворилася не внаслідок виділення у натурі земельної частки (паю), (тобто обмін паю на іншу земельну ділянку не пай). Отже, предметом розгляду справ № 227/1506/18 та № 570/3831/16-ц є різні умови договорів та підстави обґрунтування пред`явленого позову.

Крім того, скаржник зазначає, що спірний договір укладено в 2016 році, тобто в період дії приписів б пункту 15 розділу Х Перехідні положення Земельного кодексу України згідно яких обмін земельних ділянок сільськогосподарського призначення був можливий лише за схемою пай на пай, а відтак підлягає визнанню недійсним, оскільки суперечить вимогам п. 15 розділу Х Перехідні положення Земельного кодексу України та ст. 14 Закону України Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв).

Не погоджується з висновком суду першої інстанції, що відсутність інформації про стан досудового розслідування чи судового розгляду кримінального провадження № 0000088 є свідченням відсутності порушення інтересів держави в даній справі.

Безпідставним також є посилання суду першої інстанції на висновок науково-правової експертизи від 27.07.2018, оскільки останній не відповідає вимогам ст.ст. 114, 115 ЦК України, а відтак не є доказом в розумінні положень ст.ст. 76, 77, 78 ЦПК України. При цьому, в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували відповідність експерта з питань права вимогам ст. 73 ЦПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач посилається на те, що Закон України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) свою дію на міну земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства за принципом «пай на пай» не поширює.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Статтею 352ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду таким вимогам відповідає.

Судом установлено, що 17 березня 2007 року на підставі розпорядження голови Рівненської районної державної адміністрації від 14 червня 2006 року ОСОБА_1 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД №252209 площею 2,09 га на території Великожитинської сільської ради Рівненського району з цільовим призначенням: 01.03. для ведення особистого селянського господарства (а. с. 11-13, 18-19, т. 1). Цю земельну ділянку ОСОБА_1 отримав реалізувавши своє право на земельну частку (пай).

Зазначена земельна ділянка складалася із двох з однаковим цільовим призначенням ділянка № НОМЕР_1 площею 1,8759 га, кадастровий номер 56:246:815:00:08:001:0031, і ділянка № НОМЕР_2 площею 0,21 га, кадастровий номер 56:246:815:00:01:001:0067 (а.с. 13, т.1).

ОСОБА_2 належала на праві приватної власності земельна ділянка площею 0, 0973 га з тим самим цільовим призначенням: 01.03. для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :01:001:0892. Ця ділянка розміщена в с. Городище Рівненського району і її реєстрацію здійснено у Державному земельному кадастрі про земельну ділянку 16 березня 2015 року (а. с. 16 т. 1). Право на ділянку ОСОБА_2 набула на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 2 квітня 2016 року, продавцем якої був ОСОБА_7 (а. с. 7-8, т. 1).

Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу укладення між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 5 квітня 2016 року договору міни земельної ділянки площею 1,8759 га та земельної ділянки площею 0,0973 га.

Відповідно договору міни від 5 квітня 2016 року ОСОБА_8 передав у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 1,8759 га, що розташована на території Великожитинської сільської ради Рівненського району, отриману на підставі Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», в обмін на земельну ділянку площею 0,0973 га, що розташована в с. Городище Рівненського району, яка належала ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.

Обидві земельні ділянки призначені для ведення особистого селянського господарства та мають код Клафікації видів цільового призначення земель 01.03.

Земельна ділянка це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами (частина перша статті 79 ЗК України).

Громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод (частина перша статті 131 ЗК України). Укладення таких угод здійснюється відповідно до ЦК України з урахуванням вимог ЗК України (частина друга вказаної статті).

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частини перша та пята статті 203 ЦК України).

Згідно із частинами першою, другою, четвертою статті 715 ЦК України за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Право власності на обмінювані товари переходить до сторін одночасно після виконання зобов`язань щодо передання майна обома сторонами, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Згідно зі статтею 131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу.

За пунктом 15 Перехідних положень ЗК України, в редакції до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2017 року, не допускається: б) купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб.

Законом України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», зокрема статтею 14 передбачено, що у разі, якщо власник земельної ділянки, яка знаходиться всередині єдиного масиву, що використовується спільно власниками земельних ділянок чи іншими особами для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, виявляє бажання використовувати належну йому земельну ділянку самостійно, він може обміняти її на іншу земельну ділянку на межі цього або іншого масиву. Обмін земельними ділянками здійснюється за згодою їх власників відповідно до закону та посвідчується нотаріально. Пунктом 2 Прикінцевих положень цього Закону зобов`язано Кабінет Міністрів України розробити рекомендації щодо обміну земельними ділянками, одержаними власниками земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості).

Відповідно до частини першої статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Велика Палата Верховного Суду у п.48, 49 постанови від 15 травня 2019 року у справі №227/1506/18 звертає увагу на те, що, по-перше, стаття 14 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» № 899-IV не забороняє можливість обміну земельними ділянками, що використовуються для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, в інших випадках, ніж той, який визначений у частині першій цієї статті, як і не забороняє можливість обміну іншими, ніж призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельними ділянками сільськогосподарського призначення. По-друге, заборона відчуження, визначена у підпункті "б" пункту 15 розділу Х "Перехідні положення" ЗК України у редакції, чинній на час укладення договору міни, та виключення з неї можливості обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону стосуються не тільки земельних ділянок, що використовуються для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а й інших земельних ділянок сільськогосподарського призначення.

Отже, аналіз зазначених норм права дає можливість дійти висновку про те, що обміненими можуть бути не тільки земельні ділянки за схемою «пай на пай», а й інші земельні ділянки сільськогосподарського призначення.

За таких обставин, доводи прокурора про можливість укладення договору міни тільки за принципом «пай на пай», з огляду на те, що за умовам договору власник земельної ділянки, отриманої на підставі Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» передав у власність належну йому земельну ділянку в обмін на земельну ділянку, яка була придбана за договором купівлі-продажу з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства та отримана не за рахунок земель, виділених на частку (пай), помилково вважаючи, що пунктом 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України не передбачено жодних обмежень для здійснення міни земельних ділянок для ведення особистого сільського господарства, апеляційни судом відхиляються як безпідставні.

Крім того, апеляційний суд зауважує, що ЗК України не містить жодних обмежень щодо здійснення обміну земельних ділянок із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, відтак при обміні земельними ділянками приватної власності інтереси держави Україна не порушуються, якщо земельна ділянка одного учасника міни отримана на підставі Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власниками земельних часток (паїв)» з цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства», а земельна ділянка іншого набута за договором купівлі-продажу із цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства».

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції висновку, викладеного у постановах Верховного Суду України від 5 листопада 2014 року у справі № 6-172цс14, від 11 лютого 2015 року у справі № 6-5цс15, який був застосований у постановах Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 570/3834/16-ц і від 10 травня 2018 року у справі № 383/1146/15-ц, щодо можливості обміну земельних ділянок сільськогосподарського призначення лише «за схемою пай на пай» у випадку, передбаченому статтею 14 Закону № 899-IV, не можуть бути взяті до уваги, оскільки Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 травня 2019 року №227/1506/18, стосовно можливості обміну земельних ділянок сільськогосподарського призначення лише «за схемою пай на пай» відступила від зазначених висновків та погодилась з висновками судів про те, що договір міни відповідає приписам статей 203,715 ЦК України та не суперечить підпункту «б» пункту 15 розділу Х «перехідні положення» ЗК України, чинній на час укладення договору міни.

Також, не заслуговують на увагу твердження апеляційної скарги про безпідставність посилання суду на позицію Верховного Суду, яка висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15 травня 2019 року у справі, так як на думку скаржника вказана позиція висловлена за інших правовідносин сторін, саме предметом спору були різні умови договорів та підстави пред`явлення позову.

В даному випадку відсутні підстави для відступлення від правової позиції Верховного Суду, яка висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15 травня 2019 року у справі №227/1506/18, оскільки судом встановлюються фактичні обставини справи щодо укладення між сторонами договору міни з узгодженням всіх його істотних умов та в залежності від цього вирішується спір між сторонами і суд дає оцінку встановленим обставинам справи, застосовує норми матеріального права на підставі вказаних обставин.

Суд першої інстанції обґрунтовано та відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні наведених норм матеріального права до спірних правовідносин врахував правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі №227/1506/18.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому апеляційним судом відхиляються.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

За таких обставин доводи апеляційної скарги не свідчать про неправильне застосування судом першої норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи,тому відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

З огляду на викладене відповідно до ч.13ст.141ЦПК України відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Рівненської області залишити без задоволення.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 01 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 20 лютого 2020 року.

Головуючий :

Судді :