Провадження № 2/234/3299/20
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2020 року м. Краматорськ

Краматорський міський суд Донецької області

у складі: головуючого судді - Сухоручко Ю.О.,

секретар судового засідання - Хоменко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Старокраматорський машинобудівний завод» про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку та моральної шкоди, -

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Старокраматорський машинобудівний завод» про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку та моральної шкоди.

Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що з 05.10.1989 року по 18.12.2019 року він знаходилась у трудових відносинах з Приватним акціонерним товариством «Старокраматорський машинобудівний завод», останнім часом працював на посаді начальником бюро гидроелектропривода відділу головного конструктора. Наказом № 144 від 18.12.2019 року його звільнено на підставі ст.36 п.1 КЗпП за згодою сторін.

При звільненні, з позивачем не було проведено розрахунок. Так, ПрАТ з «СКМЗ» не виплатило йому заробітну плату в розмірі 34 669,82 грн. Розрахунок по заробітній платі з ним був проведений тільки 17.08.2020 року. Просить суд стягнути з ПрАТ «СКМЗ» середній заробіток за час затримки розрахунку з 20.12.2019 року по 17.08.2020 року у сумі 82105,76 грн.

Крім того, позивач зазначає, що через невиплату йому заробленої зарплати у законний строк, він зазнав емоційних переживань, що призвело до завдання йому моральної шкоди. Він був обмежений у підтримці своїх життєвих потреб, йому не вистачало грошей на їжу, оплату комунальних платежів та інші потреби. Він був змушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Моральну шкоду оцінює у 10000 грн., яку і просить стягнути з відповідача.

16.10.2020 року відповідач надав пояснення щодо належності доказів, відповідно до яких зазначив, що розмір середньоденної заробітної плати - 339,28 грн./день (273,12 грн./день після утримання податків і зборів), вказані у Довідці про заборгованість по заробітній платі №217 станом на 28.04.2020, яку додано до позовної заяви, Відповідачем не заперечується. Стосовно стягнення середнього заробітку за період затримки виплати нарахувань, вказують, що середній заробіток працівника (зобов`язання щодо виплати якого передбачено частиною першою статті 117 Кодексу законів про працю України) визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з абзацом першим пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Отже, при обчисленні розміру середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, підлягає застосуванню формула, за якою розмір середнього заробітку визначається шляхом множення середньоденного заробітку (обчисленого відповідно до положень Порядку) на кількість робочих днів у розрахунковому періоді згідно із графіком роботи підприємства

Таку правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду Верховного суду від 17.07.2019 року по справі №639/4820/16-ц.

Так, Верховний Суд зазначає, що при здійсненні розрахунку належної до виплати позивачу середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, визначається період затримки виходячи із кількості робочих днів на конкретному підприємстві, що відповідає вимогам закону, оскільки колишній працівник, який отримує середній заробіток як компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні, не може отримувати більше коштів за той же період, ніж працюючий працівник.

Позивач звільнився за згодою сторін 18.12.2019 року, розрахунок із ним проведено 17.08.2020 року.

Проте, запроваджений на ПрАТ «СКМЗ» графік роботи, передбачав, що у структурному підрозділі, де працював позивач, у грудні 2019 року, у період з дня наступного після звільнення позивача (19.12.2020) до 31.12.2020 робочими були 7 днів; у січні у 2020 року - 13 днів; у лютому - 12 днів; у березні - 21 день; у квітні 21 день; у травні - 6 днів; у червні - 8 днів; у липні - 10 днів; у серпні (з 1 по 17 серпня )- 4 дні, а всього 92 дні. Зазначене випливає з: наказів ПрАТ «СКМЗ»: № 368 від 31.10.2019 (згідно із яким у січні 2020 року було встановлено 8 додаткових неоплачуваних вихідних днів); №391 від 26.11.2019 (згідно якого у лютому 2020 року було встановлено 24 годинний робочий тиждень із 8 годинним робочим днем), №49 від 02.03.2020 (згідно якого у травні 2020 року встановлені додаткові неоплачувані робочі дні на підприємстві, зокрема, додатково 9 днів); наказу №59А від 18.03.2020 (відповідно до якого, починаючи з 18.05.2020 року по 18.07.2020 року на підприємстві встановлено 2 денний робочий тиждень), наказу №134 від 30.06.2020 (згідно якого на весь період карантину встановлено неповний 2 денний робочий тиждень); постанови КМУ від 20 травня 2020 року № 392, якою карантин продовжено до 31.07.2020 року; постанови КМУ від 22 липня 2020 року № 641, якою карантин продовжено до 31.08.2020 року; листа Міністерства соціальної політики України від 29.07.2019 року № 1133/0/206-19 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2020 рік»

В обґрунтування вимог щодо відшкодування моральної шкоди, вказали, що позивач, зокрема, зазначає, що затримка виплати розрахункових коштів за грудень 2019 року, позбавила його можливості вчасно оплачувати комунальні послуги, що призвело до втрати нормальних життєвих зв`язків та потребувало додаткових зусиль для організації свого життя.

При цьому, позивач, всупереч приписам статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, взагалі не надає жодних доказів на підтвердження існування обставин, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог.

Слід зауважити, що, як свідчать матеріали справи, позивачем затримано виплату заробітної плати тільки за грудень 2019 року. Тобто заробітну плату за попередні 12 місяців (розмір якої перевищував нормативно визначений розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб) позивач отримував своєчасно та у повному обсязі.

Крім того, Позивач, як особа передпенсійного віку, відповідно до чинного законодавства має право на отримання допомоги по безробіттю до моменту виходу на пенсію, та на субсидію на житлово-комунальні послуги.

За таких соціальних гарантій (які позивач отримав, у тому числі, внаслідок сумлінного виконання ПрАТ «СКМЗ» своїх зобов`язань щодо оплати внесків на соціальне страхування), сама по собі затримка із виплатою заборгованості по заробітній платі не могла призвести до неможливості сплачувати комунальні послуги.

Позивач не вказує коли саме він не зміг оплатити житлово- комунальні послуги, не доводить того, що в нього дійсно виникли відповідні зобов`язання та моральні страждання, не зазначає який саме спосіб життя є для нього звичним, не обґрунтовує наявність причинно-наслідкового зв`язку між оскаржуваними діями ПрАТ «СКМЗ» та своїм психоемоційним станом тощо. Отже, вважають вимоги позивача щодо відшкодування моральної шкоди не є такими, що ґрунтуються на фактичних обставинах та підтверджені належними доказами.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, але позивач надіслав заяву про розгляд справи без його участі. Наполягав на задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача, у судове засідання не з`явився, але надіслав до суду пояснення щодо належності доказів.

Відповідно до вимог ст. 223 ЦПК України, судом ухвалено, що неявка сторін, належним чином повідомлених про дату, час і місце судового засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши надані сторонами докази, суд,-

ВСТАНОВИВ:

Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК).

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Суд на підставі ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Приписами ч.1 ст.46 КЗпП України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Так, статтею 116 КЗпП встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У судовому засіданні встановлено, що згідно до записів трудової книжки позивача, позивач ОСОБА_1 працював у ПрАТ «СКМЗ» до 18.12.2019 року.

Наказом № 144 від 18.12.2019 року, позивача звільнено на підставі ст.36 п.1 КЗпП за згодою сторін.

На підтвердження не виплаченої заробітної плати позивачем надано суду довідку про заборгованість по заробітній платі № 217 станом на 28.04.2020 року, з якої вбачається, що відповідачем на день звільнення не була виплачена заробітна плата за грудень 2019 року на суму 34 669,82 грн.

Як встановлено у судовому засіданні, розрахунок по заробітній платі з позивачем проведений 17.08.2020 року.

Щодо вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки повного розрахунку, починаючи з 19.12.2019 року по 17.08.2020 року, суд зазначає наступне.

Аналіз статей 116, 117 КЗпП України свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступний після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

При цьому розмір середнього заробітку необхідно проводити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 з наступними змінами (далі - Порядок). Згідно з пунктами 2, 5 цього Порядку середня заробітна плата обчислюється виходячи із його заробітної плати за два останніх відпрацьованих місяця, які передували звільненню, а нарахування середньої заробітної плати проводиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати. Відповідно до п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року у справі №1-5/2012, в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Таким чином, враховуючи, що відповідач повністю не розрахувався із працівником при звільненні, тримісячний строк звернення до суду із позовом про стягнення середнього заробітку не пропущений.

Виходячи з наданої відповідачем довідки про заробітну плату позивача, станом на 28.04.2020 року, його середньоденна заробітна плата складає 339,28 грн. без утримання податків і зборів.

Відповідно до статей 14.1.180, 18, 162.1.3, 168 Податкового кодексу України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в ст. 167 цього Кодексу.

Оскільки відповідач по справі є податковим агентом і саме на нього покладено обов`язок утримувати податок із суми доходу працівника, для обрахунку середньої заробітної плати працівника має бути взято його середньоденну заробітну плату без відрахування податків.

З огляду на викладене, суд бере до обрахунку середньоденну заробітну плату позивача у розмірі 339,28 грн. та робочі дні з дати, наступної після звільнення позивача до дати розрахунку з позивачем по заробітній платі.

Згідно листа Мінсоцполітики № 1133/0/206-19 від 29 липня 2019 року «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2020 рік», за період з 19.12.2019 року по 17.08.2020 року включно, кількість робочих днів для розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 164 дні.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку, а саме: з 19.12.2019 року по 17.08.2020 року, в сумі 55 641,92 грн. (339,28 грн. х 164 дн.)

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (постанова від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16).

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до ст. 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум.

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Наведена правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц.

Проте, розрахована сума середнього заробітку за час затримки при розрахунку ОСОБА_1 в розмірі 55 641,92 грн., є неспівмірною із заборгованістю відповідача по заробітній платі перед ним.

Суд вважає справедливим, пропорційним та таким, що відповідатиме обставинам справи та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача у сумі 34 669,82 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих його втрат, які розумно можна було би передбачити.

Принцип співмірності було застосовано Великою Палатою Верховного Суду у справі 711/4010/13-ці від 18 березня 2020 року, висновки якого у відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України мають застосовуватися судами до спірних правовідносин.

Щодо стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне.

Згідно з статтею 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 10000 грн. 00 коп. позивач зазначив, що в результаті протиправних дій відповідача щодо нього він зазнав душевних страждань, так як не виплата йому заробітної плати суттєвим чином вплинула на його життя, що потребувало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Оцінивши доводи позивача про завдання моральної шкоди та враховуючи усі докази по справі суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 неправомірними діями відповідача завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, яких ОСОБА_1 зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього.

Вирішуючи питання про розмір завданої моральної шкоди, суд виходить із характеру правопорушення і її наслідків для позивача, тривалість його страждань і переживань, беззаперечної зміни укладу її життя, оцінивши усі чинники завданої моральної шкоди, виходячи із морально-правових імперативів справедливості, розумності й добросовісності, суд приходить до висновку, що з ПрАТ «СКМЗ» на користь позивача слід стягнути 1000 грн. 00 коп. у якості відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір, який був сплачений останнім за позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, в сумі 354,98 грн. та з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір, за позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, в сумі 84,08 грн., відповідно до задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 12-13, 76 -79, 81,141, 259, 263 265, ЦПК України, суд-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Старокраматорський машинобудівний завод» про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Старокраматорський машинобудівний завод» (; Донецька область, м. Краматорськ, вул. Конрада Гампера, буд.2) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 34 669,82 грн. ( тридцять чотири тисячі шістсот шістдесят дев`ять грн. 82 коп.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Старокраматорський машинобудівний завод» (; Донецька область, м. Краматорськ, вул. Конрада Гампера, буд.2) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , у відшкодування моральної шкоди 1000,00 (одну тисячу грн. 00 коп.)

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Старокраматорський машинобудівний завод» (; Донецька область, м. Краматорськ, вул. Конрада Гампера, буд.2) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , судовий збір у розмірі 354,98 грн. (триста п`ятдесят чотири гривні, 98 коп.), за позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Старокраматорський машинобудівний завод» (; Донецька область, м. Краматорськ, вул. Конрада Гампера, буд.2) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , судовий збір у розмірі 84,08 грн. (вісімдесят чотири грн., 00 коп.), за позовні вимоги про стягнення моральної шкоди.

В іншій частині позову- відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України апеляційна скарга подається до Донецького Апеляційного суду через Краматорський міський суд.

Рішення постановлено та надруковано в єдиному примірнику у нарадчій кімнаті.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 (мешкає за адресою: АДРЕСА_1 )

Відповідач: Приватне акціонерне товариство «Старокраматорський машинобудівний завод» (, юридична адреса: Донецька область, м. Краматорськ, вул. Конрада Гампера, буд.2).

Суддя Краматорського міського

суду Донецької області Ю.О. Сухоручко