КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2020 року м. Київ

Справа №862/3285/18

Апеляційне провадження №22-ц/824/12017/2020

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Андрієнко А.М., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Руденко А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області ухваленого під головуванням судді Марчука О.Л. 17 липня 2020 року у м. Василькові, повний текст рішення складений 17 липня 2020 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И В

У червні 2018 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому вказував на те, що 29 листопада 2016 року між ним і відповідачем було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим, представник позивача ОСОБА_3 отримав за вказану квартиру грошові кошти в сумі 530000,00 грн. Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 червня 2018 року вказаний договір купівлі-продажу квартири визнано недійсним. Тому, посилаючись на ст. 1212 ЦК України, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь суму грошових коштів, що була отримана її представником при вчиненні даного правочину.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 липня 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 100000,00 грн та 704,80 грн у відшкодування судових витрат.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що на підставі ч. 1 ст. 216 ЦК України, у зв`язку із недійсністю укладеного між сторонами договору купівлі-продажу квартири від 29 листопада 2016 року, відповідач зобов`язаний повернути позивачу грошові кошти, що вона одержала на виконання цього правочину в сумі 100000,00 грн. Суд першої інстанції відхилив доводи позивача про сплату ним за вказаним договором 530000,00 грн, оскільки ціна договору чітко визначена у ньому в розмірі 100000, 00 грн, що підтверджує факт отримання відповідачем саме такої суми грошових коштів за визнаним недійсним договором.

Не погодився із вищезазначеним судовим рішенням позивач, його представником подано апеляційну скаргу, в якій зазначається про незаконність рішення, як такого, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права та за неповного з`ясування обставин справи. Вказує на те, що суд першої інстанції не надав жодної оцінки розписці в якій зазначено, що фактично купівлю-продаж квартири було здійснено за 530000,00 грн, та нічого не вказав про правові підстави походження такої розписки та про її зміст. Тобто, суд своїм рішенням фактично позбавив позивача можливості повернути грошові кошти в сумі 430000,00 грн.

Враховуючи викладене, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути на користь позивача 530000,00 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 не заперечує встановлених судом обставин, вказує на те, що на підставі договору нею було одержано 100000 грн, щодо інших коштів їй не було відомо. А в ході розгляду справи ОСОБА_3 визнав, що грошові кошти одержані за розпискою, що перевищує вказану у договорі ціну квартири, є платою за його послуги. Тому вона вважає рішення суду законним і обґрунтованим, просить залишити його без змін

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просив її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з'явились, про розгляд справи повідомлялись в установленому процесуальним законом порядку. Зокрема, відповідач ОСОБА_2 та її представник адвокат Кривша Я.А. були повідомлені під особисту розписку в приміщенні суду /а.с.169-172/. Третій особі ОСОБА_3 судові повістки направлялись за відомою суду адресою, проте були повернуті без вручення з відміткою про вибуття адреса. Тому дана особа була повідомлена про судовий розгляд справи через оголошення на офіційному сайті суду. Враховуючи наведене та положення ч.2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу за відсутності вказаних осіб.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 29 листопада 2016 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 , від імені якої діяв представник ОСОБА_3 (третя особа у даній справі) був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . За умовами п. 5 цього договору купівлю-продаж зазначеної квартири сторони за договором здійснюють за 100000 (сто тисяч) гривень 00 копійок, які покупець сплатив представникові продавця до підписання цього договору готівкою. Підписання цього договору свідчить про те, що його умови повністю відповідають волевиявленню продавця і покупця, та про відсутність у продавця матеріальних претензій до покупця /а.с.5-6,19-20/.

У той же день 29 листопада 2016 року третя особа ОСОБА_3 склав розписку, за змістом якої він одержав 530000 (п`ятсот тридцять тисяч) гривень, що складає 20000 (двадцять тисяч) доларів США у ОСОБА_1 за продаж йому у власність квартири АДРЕСА_1 /а.с.7,23/.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 червня 2018 року у справі № 362/12/17, яке набрало законної сили 13 грудня 2018 року, визнано недійсними договори:

купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 укладений 29 листопада 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Васильківського міського нотаріального округу Смоліною І.В., за реєстровим № 815;

дарування квартири АДРЕСА_1 укладений 14 грудня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Васильківського міського нотаріального округу Смоліною І.В., за реєстровим № 886.

Скасована державна реєстрація права власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_6 право власності в порядку спадкування за заповітом на квартиру АДРЕСА_1 .

Витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1 /а.с.8, 110-114/.

У відзиві на позовну заяву третя особа ОСОБА_3 визнає обставини укладення 29 листопада 2016 року він імені ОСОБА_2 договору купівлі продажу. Вказує, що обумовлені договором кошти у розмірі 100000 (ста тисяч) гривень ним були передані ОСОБА_2 . Інші кошти, в розмірі 430000 (чотириста тридцять тисяч гривень) були ним отримані в якості посередницьких коштів /а.с.94/.

Відповідач ОСОБА_2 вказує про одержання нею за договором купівлі-продажу грошових коштів в розмірі 100000 (ста тисяч) гривень, про розписку їй не було відомо та вважає, що вимога про повернення інших коштів не може бути пред`явлена до неї /а.с. 95-96/.

В силу ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно ч.1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

В порядку п. 1 ч. 3 цієї норми законодавства положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15 вказано на те, що положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондиційного зобов`язання.

Кондикція - позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Верховний Суд України у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15 висловив правову позицію, що конструкція статті 1212 ЦК, як і загалом норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред'явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі №910/1238/17 також вказано на те, що положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що цей вид зобов`язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 вказано на те, що кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

В Постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року справа № 396/29/17 вказано на те, що системне тлумачення абзацу 1 частини першої статті 216 ЦК України та пункту 1 частини третьої статті 1212 ЦК України свідчить, що:(а) законодавець не передбачив можливість здійснення односторонньої реституції; (б) правила абзацу 1 частини першої статті 216 ЦК України застосовуються тоді, коли відбувається саме двостороння реституція; (в) в тому разі, коли тільки одна із сторін недійсного правочину здійснила його виконання, то для повернення виконаного підлягають застосуванню положення глави 83 ЦК України.

З наведених обставин справи вбачається, що сторони у справі були сторонами договору купівлі-продажу, який в подальшому був визнаний недійним судом. Позивач у справі виступав покупцем за договором, і у зв`язку недійсністю договору просив про стягнення грошових коштів одержаних іншою стороною на виконання цього правочину. Тобто позивач просив про повернення грошових коштів, які були сплачені на виконання укладеного між сторонами договору. А отже між сторонами мали місце договірні правовідносини, грошові кошти були передані на підставі договору, але внаслідок визнання договору недійсним, правова підстава набуття грошових коштів відповідачем відпала. При цьому, предмет договору (квартира) був витребуваний на користь належного власника, яким не є відповідач.

Слід зазначити про суперечність висновків суду першої інстанції при визначенні характеру правовідносин, що виникли між сторонами у справі. Так, суд першої інстанції вказав, що не вбачає підстав для застосування норм ст. 1212 ЦК України, при цьому суд послався на положення п.1 ч. 3 ст. 1212 ЦК України.

Виходячи з наведених вище позицій Верховного Суду кондикція може застосовуватись як самостійний спосіб захисту на підставі ч.1 ст. 1212 ЦК України, або як субсидіарний спосіб захисту відповідно до ч.3 ст.1212 ЦК України, якщо власник майна позбавлений можливості захистити своє право за допомогою реституції або віндикації.

Субсидіарне застосування норм права - це застосування норм одного інституту або галузі права до відносин, що регулюються іншим інститутом або галуззю права у разі наявності неповноти правового регулювання.

Обставини даної справи вказують що у даному випадку відповідно до ч. 3 ст. 1212 ЦК України може застосовуватись кондикція як субсидіарний спосіб захисту, так як застосування двосторонньої реституції не вбачається можливим, проте право на повернення коштів, є наслідком недійсності укладеного між сторонами правочину.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

За умовами укладеного між сторонами договору ціна, за яку було здійснено придбання квартири, була визначена у розмірі 100000 (сто тисяч) гривень. А отже внаслідок недійсності правочину у позивача виникло право на повернення саме цієї суми.

Посилання позивача на розписку від 29 листопада 2016 року, як на підставу для стягнення з відповідача іншої суми, а саме 530000 (п`ятсот тридцять тисяч) гривень, не можуть бути прийняті до уваги суду, так як розписка була вчинена не відповідачем, а іншою особою, без зазначення про здійснення представництва інтересів відповідача. Та обставина, що ОСОБА_3 здійснював представництво інтересів відповідача при укладенні договору купівлі-продажу, не виключає наявності інших правовідносин між позивачем та третьою особою.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми в розмірі 100000 (ста тисяч) гривень відповідає обставинам справи. Отже, правильно вирішивши спір по суті, суд першої інстанції помилково вказав на застосування ст. 216 ЦК України, тоді як спірні правовідносини регулюються положеннями ст.1212 ЦК України. Проте зазначене не призвело до неправильного вирішення справи по суті, тому не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає, у зв`язку цим рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 липня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: А.М. Андрієнко

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 17 листопада 2020 року.