ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9641/20 Справа № 177/1271/20 Суддя у 1-й інстанції - Березюк М. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2020 року м.Кривий Ріг

справа № 177/1271/20

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Барильської А.П.

суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, в порядку ч.13 ст. 7, ч.2 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 07 жовтня 2020 року, яка постановлена суддею Березюк М.В. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, відомості щодо дати складання повної ухвали суду в матеріалах справи відсутні, -

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Державний нотаріус Шостої Криворізької Державної нотраіальної контори Південно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) про визнання заповіту нікчемним.

Ухвалою Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 07 жовтня 2020 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Державний нотаріус Шостої Криворізької Державної нотаріальної контори Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), про визнання заповіту нікчемним передано за підсудністю до Криничанського районного суду Дніпропетровської області, оскільки позивач просить визнати нікчемним заповіт, складений 07.08.2017 року спадкодавцем ОСОБА_3 , відповідно до якого спадкодавець заповіла відповідачу ОСОБА_2 належну їй земельну ділянку для введення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,740 га, яка розташована на території Світлогірської сільської ради Криничанського району Дніпропетровської області.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій, з підстав порушення судом норм процесуального права, позивач ставить питання про скасування ухвали суду першої інстанції та повернення справи для продовження розгляду по суті до Криворізького районного суду Дніпропетровської області.

В обґрунтування апеляційної скарги позивачем зазначено, що в своїй позовній заяві він ставить питання про визнання нікчемним заповіту, який складений 07.08.2017 року спадкодавцем ОСОБА_3 , відповідно до якого спадкодавець заповіла відповідачу належну їй земельну ділянку для введення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,740 га, яка розташована на території Світлогірської сільської ради Криничанського району Дніпропетровської області, при цьому позивач в позові не ставить питання про визнання права власності на вказану земельну ділянку в порядку спадкування, тому вважає, що в даному випадку позов має бути розглянутий судом за зареєстрованим місцем проживання відповідача, що передбачено ч.1 ст. 27 ЦПК України. позивач вважає, що ним дотримані правила підсудності.

Крім того позивач зазначає, що якщо справу буде передано до Криничанського районного суду Дніпропетровської області, це призведе до ускладнення розгляду справи по суті та порушення розумних строків розгляду справи, оскільки сторони по справі мешкають у м. Кривому Розі.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ст. 369 ЦПК України, оскільки оскаржується ухвала, передбачена п.6 ст. 353 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Державний нотаріус Шостої Криворізької Державної нотаріальної контори Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), про визнання заповіту нікчемним.

В позовній заяві позивач просить визнати нікчемним заповіт, складений 07.08.2017 року спадкодавцем ОСОБА_3 , відповідно до якого спадкодавець заповіла відповідачу ОСОБА_2 належну їй земельну ділянку для введення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,740 га, яка розташована на території Світлогірської сільської ради Криничанського району Дніпропетровської області.

Ухвалою Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 07 жовтня 2020 року справу передано за підсудністю до Криничанського районного суду Дніпропетровської області.

Передаючи справу за підсудністю до Криничанського районного суду Дніпропетровської області, суд першої інстанції керувався вимогами ч.1 ст. 30 ЦПК України та виходив з того, що земельна ділянка, яка є предметом оспорюваного правочину, розташована на території, яка не відноситься до територіальної підсудності Криворізького районного суду Дніпропетровської області.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Для визначення підсудності спору суду необхідно з`ясувати коло цивільних справ, які компетентний вирішувати по суті даний суд.

Підсудність - це розподіл підвідомчих загальним судам цивільних справ між різними судами першої інстанції залежно від роду (характеру) справ, що підлягають розгляду, і від території, на яку поширюється юрисдикція того чи іншого суду (ст.19 ЦПК України).

Територіальна підсудність (юрисдикція) - це підсудність цивільної справи загальному суду в залежності від території, на яку поширюється юрисдикція даного суду. За її допомогою вирішується питання, яким з однорідних судів підсудна для розгляду відповідна справа.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 ЦПК України, за загальними правилами підсудності справ позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебуванням, якщо інше не передбачено законом.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців); спадкування здійснюється за заповітом або за законом; до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті; місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця або, якщо це місце невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна; право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 ЦК України.

Таким чином, право на спадкування є не абстрактним, а цілком конкретним і невіддільним від предмету спадкування (спадкової маси, спадкового майна). Таким же конкретним є і питання визнання заповіту недійсним, оскільки, його кінцевими метою і результатом є реалізація (захист) права спадкоємців за законом на спадкування певного майна (частки в ньому), а відтак, набуття в порядку спадкування у власність майна чи унеможливлення такого.

Більш того, згідно із абз. 2 п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року, заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК України немає відповідного правила.

Відповідно до ч.1 ст.30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Пунктом 27 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року визначено, що позови про визнання недійсними правочинів щодо нерухомого майна та застосування наслідків недійсності пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Відповідно до абз. 4 п. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», до позовів, що виникають з приводу нерухомого майна, належать, зокрема, позови про визнання права на таке майно, про витребування майна із чужого незаконного володіння, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, не пов`язаних із позбавленням володіння, про встановлення сервітуту, виключення майна з-під арешту, визнання правочину недійсним (незалежно від заявлення вимоги про застосування наслідків недійсності правочину) тощо.

Крім того, Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.42 Постанови № 3 від 1 березня 2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» роз`яснив, що виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна.

Згідно з положеннями статті 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК України); про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Виходячи з аналізу зазначених правових норм, правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема, щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно, тощо.

Зі змісту позовних вимог позивача вбачається, що до складу спадщини входять майнові права спадкодавця на земельну ділянку для введення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,740 га, яка розташована на території Світлогірської сільської ради Криничанського району Дніпропетровської області, а тому на спори, що виникають з приводу вказаного майна, розповсюджується правило виключної підсудності.

Отже, колегія суддів вважає, що наявні підстави вважати, що спір виник саме з приводу нерухомого майна, тому у даному випадку суд першої інстанції мав законні підстави застосовувати правила виключної підсудності, передбачені ч.1 ст.30 ЦПК України.

Посилання представника відповідача в апеляційній скарзі на те, що ч.1 ст. 30 ЦПК України не може застосовуватись до даного спору в зв`язку з тим, що спір є немайновим, тому підсудність визначається ч.1 ст. 27 ЦПК України та те, що позов про визнання заповіту недійсним не підпадає під категорію позовів про визнання недійсними правочинів щодо нерухомого майна, тому до нього не може бути застосована виключна підсудність, колегія суддів не бере до уваги, в зв`язку з вищевикладеним.

При цьому слід зауважити, що посилання позивача на визначення підсудності у даній справі за частиною першою статті 27 ЦПК України за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання відповідача є безпідставним, оскільки в справах про визнання заповіту недійсним застосовуються правила загальної підсудності лише у разі подання позову про визнання заповіту недійсним, якщо до складу спадщини не входить нерухоме майно. Позовна заява та матеріали справи свідчать, що спадкодавцю на праві власності належала земельна ділянка для введення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,740 га, яка розташована на території Світлогірської сільської ради Криничанського району Дніпропетровської області.

Отже, висновки суду першої інстанцій про те, що позов ОСОБА_1 підлягає розгляду за правилами виключної підсудності за місцем знаходження нерухомого майна, є обґрунтованими.

Вказане кореспондується із правовим висновком, висловленим Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 04 грудня 2019 року, справа № 489/2055/19.

Не можуть бути підставою для скасування ухвали суду першої інстанції доводи апеляційної скарги про те, що якщо справу буде передано до Криничанського районного суду Дніпропетровської області, це призведе до ускладнення розгляду справи по суті та порушення розумних строків розгляду справи, оскільки сторони по справі мешкають у м. Кривому Розі, так як статтями 27, 28, 30 ЦПК України врегульовано питання загальної територіальної підсудності за місцем проживання (місцезнаходженням) відповідача, підсудності справ за вибором позивача та виключної підсудності та сторони цивільного процесу повинні дотримуватись вище вказаних норм процесуального права.

На підставі викладеного вище колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції -залишенню без змін, як така, що постановлена з дотриманням норм процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379,381,382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 07 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 30 листопада 2020 року.

Головуючий:

Судді: