Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

30 січня 2020 року м. Черкаси

Черкаський районний суд Черкаської області у складі:

головуючого судді Смоляра А.О.

при секретарі Зарубі Н.М.

за участю позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, мотивуючи свої вимоги тим, що 01.03.2012 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір позики, згідно з умовами якого відповідач отримав від нього грошову суму у розмірі 35 000 доларів США та зобов`язався повернути їх у наступному порядку та строки: 7000 (сім тисяч) доларів - не пізніше 31.12.2017 року; 7000 (сім тисяч) доларів - не пізніше 31.12.2018 року; 7000 (сім тисяч) доларів - не пізніше 31.12.2019 року; 7000 (сім тисяч) доларів - не пізніше 31.12.2020 року; 7000 (сім тисяч) доларів - не пізніше 31.12.2021 року.

Посилаючись на те, що відповідач не виконав свої зобов`язання за договором позики та не повертає в добровільному порядку суму боргу, просив стягнути з нього борг в сумі 14 000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ складає 366676,80 грн., 3 % річних в сумі 10805,19 грн. та витрати по оплаті судового збору в сумі 3774,82.

Заочним рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 22 жовтня 2019 року по даній справі позов був задоволений.

21 листопада 2019 року відповідач звернулася до Черкаського районного суду Черкаської області з заявою про перегляд заочного рішення.

Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 02 грудня 2019 року заява була задоволена. Суд скасував заочне рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 22 жовтня 2019 року та призначив справу до судового розгляду.

15.01.2020 року від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача на позовну заяву, в якій позивач зазначив, що підпис ОСОБА_2 на договорі позики від 01.03.2013 року в один день з граничним терміном виконання обов`язку ОСОБА_1 про передачу йому коштів ОСОБА_2 є одночасно і розпискою про фактичне отримання коштів. Крім того, на виконання вищевказаного п.2.2 договору позики, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були укладені: договір застави від 15.06.2012 року, додаткова угода до договору застави від 15.06.2012 року, договір застави товарів в обороті від 25.03.2015 року, договір застави майбутнього урожаю від 27.04.2017 року та 11.09.2017 року додаткова угода до договору застави майбутнього урожаю від 27.04.2017 року, яким сторони підтвердили факт наявності у ОСОБА_2 боргу перед ОСОБА_1 , а тому просить суд позов задовольнити в повному обсязі.

30.01.2020 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги позивача не визнав, оскільки згідно з п. 2.2 договору позики від 01.03.2012 року, укладеному між позивачем і ним, зазначено, що факт отримання коштів підтверджується розпискою позичальника на тексті договору. Копія договору позики від 01.03.2012 року, укладеного між позивачем та відповідачем, яка подана позивачем разом з позовною заявою і посвідчена позивачем, не містить розписку позичальника про отримання грошових коштів. В матеріалах справи відсутня розписка позичальника як окремий документ та жодних доказів передачі грошей позивачем відповідачу в матеріалах справи не має, а тому вважає, що в задоволенні позову слід відмовити.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві, та відповіді на відзив, та просив суд задовольнити позов.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнав з підстав викладених у відзиві, вважає заявлені позивачем позовні вимоги необґрунтованими та зазначив, що згідно з п. 2.2 договору позики від 01.03.2012 року в матеріалах справи відсутня розписка позичальника та жодних доказів передачі грошей позивачем відповідачу в матеріалах справи не має, а тому просив в задоволенні позову відмовити.

Дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідні їм правовідносини.

01.03.2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір позики, згідно з умовами якого ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 35 000 доларів США.

Згідно з п. 2.2. Договору позики від 01.03.2012 року факт отримання коштів підтверджується розпискою позичальника на тексті даного договору.

Відповідно до п.2.2 договору позики ОСОБА_2 зобов`язався повернути кошти у наступному порядку та строки:7000 (сім тисяч) доларів - не пізніше 31.12.2017 року; 7000 (сім тисяч) доларів - не пізніше 31.12.2018 року; 7000 (сім тисяч) доларів - не пізніше 31.12.2019 року; 7000 (сім тисяч) доларів - не пізніше 31.12.2020 року; 7000 (сім тисяч) доларів - не пізніше 31.12.2021 року.

Відповідач порушив умови договору та не виконав своїх зобов`язань по поверненню боргу, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду із даним позовом.

Статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14.

Відповідно до частин першої і другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Такий же висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16.

Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

З огляду на вищевикладене, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи, суд приходить до висновку про те, що між сторонами виникли правовідносини, що випливають із договору позики, що підтверджується, у тому числі, наданим позивачем договором позики від 01.03.2012 року, умови якого відповідач ОСОБА_2 не виконав, та в подальшому укладеними договорами, які підтверджують факт отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 коштів відповідно до договору позики від 01.03.2012 року та фактичне визнання ОСОБА_2 боргових зобов`язань протягом 2012-2017 року.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зроблено висновок, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі -«non concedit venirecontra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Виходячи з наведеного, суд критично ставиться до заперечень відповідача, що він не отримував від позивача ОСОБА_1 грошові кошти відповідно до договору позики від 01 березня 2012 року, оскільки ОСОБА_2 на підтвердження виконання основного зобов`язання були укладені: договір застави від 15.06.2012 року, додаткова угода до договору застави від 15.06.2012 року, договір застави товарів в обороті від 25.03.2015 року, договір застави майбутнього урожаю від 27.04.2017 року та 11.09.2017 року додаткова угода до договору застави майбутнього урожаю від 27.04.2017 року. Отже факт передачі позивачем грошових коштів відповідачу за договором позики від 01.03.2012р. підтверджується змістом самого договору, в якому зазначено, що факт передачі коштів підтверджується розпискою ОСОБА_4 на тексті договору, а також подальшою поведінкою відповідача по вчиненню правочинів на забезпечення виконання його зобов`язання із повернення суми позики позивачу. Таким чином, доводи відповідача щодо заперечення факту передачі грошей йому позивачем за договором позикита не отримання ним суми позики суперечать його попередній поведінці і не відповідають критерію добросовісності.

За таких обставин, керуючись ч.2 ст.80, ч.4 ст.81 ЦПК, суд доходить висновку, що обставини спірних правовідносин свідчать про належне виконання позивачем свого зобов`язання з передачі суми позики відповідачу і порушення відповідачем свого зобов`язання зі своєчасного повернення такої позики.

Враховуючи викладене, судом встановлено, що відповідачем порушено умови договору позики від 01 березня 2012 року в частині повернення грошових коштів, а тому основний борг за договором позики складає 14 000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ складає 366676,80 грн.( 26,1912 грн. За 1 долар США) які необхідно стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 ..

Пунктом 4.3 договору позики встановлено, що, у разі порушення позичальником порядку та строків повернення коштів, встановлених п.2.2 Договору, позичальник повинен сплатити позикодавцю борг та 3% (три відсотки) річних від простроченої суми.

Відповідно ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно ч.1 ст. 612 ЦК України,боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

На момент звернення з даним позовом до суду сума основного боргу за договором позики від 01 березня 2012 року у розмірі 366676,80 грн. залишається неповернутою відповідачем, 3% річних за період з 01 січня 2018 року по 25 червня 2019 року, а саме за 541 день - складають 10805,19 грн., що підтверджується розрахунком наданим позивачем.

Аналізуючи вищевикладені обставини, суд прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором позики від 01 березня 2012 року у розмірі 377481,99 грн., з яких: 366676,80 грн. основний борг за договором позики та 3 % річних в розмірі 10805,19 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3774,82 грн., які сплачено позивачем при зверненні з цим позовом до суду.

Керуючись ст.ст. 141, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, ст. 525, 526, 530, 1046, 1047, 1049 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов - задовольнити .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 01.03.2012 року в розмірі 366676,80грн, 3% річних в сумі 10805,19 грн., всього стягнути 377481 грн.99 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 3774,82 грн.

Учасники справи можуть ознайомитись з текстом судового рішенням, в електронній формі, на офіційному веб-порталі Єдиного державного реєстру судових рішень в мережі Інтернет - http://reyestr.court.gov.ua.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до судової палати у цивільних справах Черкаського апеляційного суду через Черкаський районний суд Черкаської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Відомості про учасників справи:

позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 виданий Придніпровським РВ УМВС України в Черкаській області 20.11.2001 року, адреса проживання: АДРЕСА_1 .

відповідач ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , паспорт серії НОМЕР_4 виданий Черкаським РВ УМВС України в Черкаській області 13.10.2000 року, адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , адреса фактичного проживання: АДРЕСА_3 .

Повний текст рішення складено та підписано 03 лютого 2020 року.

Суддя: О. А. Смоляр