ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 603/758/19Головуючий у 1-й інстанції Іванчук В.М.
Провадження № 22-ц/817/359/20 Доповідач - Сташків Б.І.
Категорія - 305010000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2020 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Сташків Б.І.

суддів - Костів О. З., Щавурська Н. Б.,

за участю секретаря Сович Н.А.

та сторін представників позивача Монастириської міської ради Гладиша А.С.,Головачук Н.Я.,Кравець М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу № 603/758/19 за апеляційною скаргою Монастириської міської ради на ухвалу Монастириського районного суду Тернопільської області від 16 січня 2020 року, постановлену суддею Іванчук В.М., у справі за позовом Монастириської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення збитків, завданих використанням земельної ділянки без правовстановлюючих документів,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2019 року Монастириська міська рада звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення збитків, завданих використанням земельної ділянки без правовстановлюючих документів, в якому позивач просив ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача в користь Монастириської міської ради збитки в розмірі 10132,50 грн. за користування земельною ділянкою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , без правовстановлюючих документів та стягнути з відповідача на користь Монастириської міської ради 1921, 00 грн. сплаченого при поданні позовної заяви судового збору.

Ухвалою Монастириського районного суду Тернопільської області від 16 січня 2020 року провадження у справі за позовом Монастириської міської ради Тернопільської області до ОСОБА_1 про стягнення збитків, завданих використанням земельної ділянки без правовстановлюючих документів - закрито.

Повернуто Монастириській міській раді Тернопільської області (код ЄДРПОУ - 04058433) з державного бюджету 1921,00грн. сплаченого судового збору, згідно платіжного доручення№2467 від 03.12.2019 року, банк одержувача: УК у Монастириському районі/Монаст. р-н./22030101; код одержувача: 37382571, рахунок отримувача: НОМЕР_1 .

Роз`яснено сторонам, що відповідно до ст.256 ЦПК України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Не погодившись із вказаною ухвалою суду від Монастириської міської ради поступила апеляційна скарга, в якій апелянт просить скасувати ухвалу, як таку що перешкоджає подальшому провадженню у справі і направити справу для продовження розгляду суду першої інстанції.

Зокрема вказує, що ухвала прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також виходячи з неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, у зв`язку із чим підлягає скасуванню.

Апелянт вказує, що районним судом було неправильно встановлено, що спірні правовідносини, виникли у зв`язку із здійсненням відповідачем ОСОБА_1 господарської діяльності на спірній земельній ділянці, посилаючись на те, що Код виду діяльності не створює прав чи обов`язків для підприємств і організацій, не спричинює жодних правових наслідків, оскільки Код виду діяльності не обов`язково достатній критерій для виконання умов, передбачених законодавством, є припущенням, а не доказом . А тому вважає, що наявність зареєстрованих КВЕДів у певного суб`єкта господарювання в ЄДР не свідчить про те, що суб`єкт господарювання займається усіма видами діяльності згідно зареєстрованих за ним КВЕДами.

Апелянт стверджує, що наявність у ОСОБА_1 статусу підприємця не свідчить про те, що він виступає у такій якості як відповідач по даній справі, зокрема, у правовідносинах з користування земельною ділянкою та у правовідносинах щодо замовлення документації із землеустрою. Вказує, що користування такою земельною ділянкою не свідчить про господарський характер відносин, оскільки на думку апелянта дана обставина свідчить про використання земельної ділянки ОСОБА_1 як фізичною особою і відповідно позовні вимоги не пов`язані із здійсненням ним господарської діяльності.

У судове засідання не з`явився відповідач ОСОБА_1 , однак згідно рекомендованого повідомлення про вручення судової повістки за штрихкодовим номером 979 повідомлений належним чином, що відповідно до ч.2ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи. Представники позивача Монастириської міської ради Гладиш А.С.,Головачук Н.Я.,Кравець М.В. у судовому засіданні підтримали подану апеляційну скаргу, просили її задовольнити з підстав викладених в ній.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу,які з`явилися в судове засідання, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Згідно зі ст.263ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права,викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Закриваючи провадження у даній справі та повертаючи позовну заяву Монастириській міській раді Тернопільської області, суд першої інстанції виходив з того, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки правовідносини, які виникли у справі розглядаються господарськими судами.

Колегія суддів не може в повній мірі погодитись з таким висновком суду першої інстанції.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

У пунктах 1, 3 частини першої статті 19 ЦПК України передбачається, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Таким чином, загальні суди не мають чітко визначеної предметної юрисдикції і розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин в усіх випадках, за винятком випадку, коли розгляд таких справ прямо визначений за правилами іншого судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є наявність у них спору про право цивільне та суб`єктний склад спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Як вбачається з оскаржуваної ухвали закриваючи провадження у даній справі з підстав того, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, суд першої інстанції виходив із інформації з єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, згідно якої відповідач ОСОБА_1 з 10.01.2007 року і по даний час зареєстрований як фізична особа-підприємець. Основними видами діяльності ФОП ОСОБА_1 є: Код КВЕД 47.11 Роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами (основний); Код КВЕД 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.

Також судом першої інстанції встановлено, що згідно інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №192556136 від 11.12.2019 року, відповідач ОСОБА_1 є власником нежитлових будівель, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до повідомлення Монастириської міської ради Тернопільської області №352 від 11.04.2013 року, ОСОБА_1 використовує земельну ділянку площею 4000 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 під складськими приміщеннями.

Згідно відповіді Монастириської міської ради Тернопільської області №75/02-20 від 16.01.2020 року, земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_1 (за даними форми 6-ЗЕМ), відноситься до «Інші заклади, установи, організації» (рядок 3.17 шифр рядка 58), графа 37: «землі промисловості».

ЗК України від 25 жовтня 2001 року № 2768-ІІІ, який набрав чинності з 01 січня 2002 року, встановлено, що суб`єктами земельних відносин є: громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування й органи державної влади (частина друга статті 2 цього Кодексу).

Згідно зі статтею 12 ЗК України 2002 року до повноважень, зокрема, міських рада у галузі земельних відносин належить: а) розпорядження землями територіальних громад; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; в) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи за заявою ОСОБА_1 , рішенням сесії Монастириської міської ради № 582 від 25.04.2013 заявнику було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0.60 га для обслуговування нежитлової будівлі по АДРЕСА_1 .

В подальшому рішенням сесії Монастириської міської ради № 1034 від 07.11.2018 було надано дозвіл ОСОБА_1 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0.4000 га для обслуговування викупленої нежитлової будівлі з метою розміщення та експлуатації основних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної машинобудівної і іншої промисловості,по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 (а.с.28).

Суд першої інстанції не звернув уваги, що спірна земельна ділянка належить до земель промисловості, а тому сам факт належності земельної ділянки до земель промисловості не свідчить про її використання для зайняття підприємницькою діяльністю.

Окрім того, як зазначено представниками позивача у судовому засіданні, статус земель промисловості дана земельна ділянка мала ще на момент набуття відповідачем права власності на неї у 2010 році, земельна ділянка надавалася в оренду як фізичній особі, а не як приватному підприємцю, у зв`язку із чим вони неодноразово попереджували відповідача укласти з ними договір оренди(а.с.30,31).

Таким чином, на думку апеляційного суду, суд першої інстанції не в повній мірі встановив обставини у справі, зокрема не з`ясував на підставі належних та допустимих доказів чи пов`язане використання ОСОБА_1 складських приміщень за адресою АДРЕСА_2 за цільовим призначенням з метою отримання прибутку, як ФОП, а саме в комерційних цілях для розміщення складських приміщень, а тому передчасно прийшов до висновку про віднесення даної справи до господарських спорів.

Окрім того, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що наявність зареєстрованих КВЕДів у певного суб`єкта господарювання в ЄДР не свідчить про те, що суб`єкт господарювання займається усіма видами діяльності згідно зареєстрованих за ним КВЕДами.

Так, згідно інформації Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 з 10.01.2007 і по даний час зареєстрований як фізична особа підприємець. Основними видами діяльності ФОП ОСОБА_1 є: Роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами (основний) (КВЕД 47.11); Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна (КВЕД 68.20). Суб`єкти господарювання можуть займатися будь-якими не забороненими законодавством видами діяльності.

Для визначення певного виду економічної діяльності та внесення відповідної інформації до ЄДР використовується Класифікація видів економічної діяльності ДК 009:2010 згідно Наказу Держспоживстандарту України від 11.10.2010 N457.

Класифікація видів економічної діяльності (далі - КВЕД) установлює основи для підготовлення та поширення статистичної інформації за видами економічної діяльності. Основний принцип КВЕД полягає в об`єднанні підприємств, що виробляють подібні товари чи послуги або використовують подібні процеси для створення товарів чи послуг (тобто сировину, виробничий процес, методи або технології) у групи.

З наведеного випливає, що код виду діяльності не створює прав чи обов`язків для підприємств і організацій, не спричинює жодних правових наслідків, не обов`язково достатній критерій для виконання умов, передбачених законодавством та не може бути належним доказом здійснення особою господарської діяльності.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала свою правову позицію щодо правил розмежування предметної юрисдикції, а також критеріїв, які при цьому потрібно враховувати.

Відповідно до статті 1 Закону України від 07 лютого 1991 року № 698-ХІІ «Про підприємництво» (у редакції, чинній на час укладення із приватним підприємцем ОСОБА_2 договору оренди земельної ділянки) підприємництво - це безпосередня самостійна, систематична, на власний ризик діяльність по виробництву продукції, виконанню робіт, наданню послуг з метою отримання прибутку, яка здійснюється фізичними та юридичними особами, зареєстрованими як суб`єкти підприємницької діяльності в порядку, встановленому законодавством.

Під господарською діяльністю потрібно розуміти діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямовану на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватися і без мети одержання прибутку (некомерційна діяльність) (частини перша та друга статті 3 Господарського кодексу України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року).

Відповідно до частини першої статті 42 Конституції України кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом.

Згідно зі статтею 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відповідно до частини третьої статті 128 ГК України громадянин може здійснювати підприємницьку діяльність безпосередньо як підприємець або через приватне підприємство, що ним створюється.

За частиною першою статті 58 ГК України суб`єкт господарювання підлягає державній реєстрації як юридична особа чи ФОП у порядку, визначеному законом.

У частині першій статті 25 ЦК України передбачено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи.

За правилами частин другої та четвертої цієї статті цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті.

У статті 26 ЦК України вказано, що всі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

З аналізу вказаних вимог цивільного законодавства вбачається, що кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 ЦК України.

За частиною першою статті 50 ЦК України право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом (частина друга статті 50 ЦК України).

Статтею 51 ЦК України передбачено, що до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Тобто фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус « ІНФОРМАЦІЯ_1 » сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.

Правовий статус ФОП надає людині з повною цивільною дієздатністю право займатися підприємницькою діяльністю. Набуття такого статусу не позбавляє людину як учасника суспільних відносин статусу фізичної особи.

Таким чином, цивільні права й обов`язки фізичної особи набуваються та здійснюються у порядку реалізації цивільної дієздатності цієї особи.

Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах вже визначала співвідношення понять фізичної особи та ФОП та їх правового статусу, оскільки вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, який статус у спірних правовідносинах має відповідач.

Тобто для встановлення факту користування відповідачкою земельною ділянкою з метою здійснення господарської, зокрема підприємницької, діяльності потрібно встановити факт ведення діяльності нею як ФОП на цій земельній ділянці, спрямованої на виготовлення та реалізацію, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру.

Аналогічний висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 15 травня 2019 року у справі № 686/19389/17 (провадження № 14-42цс19) та від 09 жовтня 2019 року у справі за 3209/1721/14-ц.(провадження №14-418цс19) від 12.06.2018 у справі № 922/3204/17,від 03.10.2018 у справі №904/1182/17.

Таким чином, висновки суду першої інстанції про те що у даній справі виникли правовідносини, які пов`язані з підприємницькою діяльністю є передчасними. Окрім того, з поданого відповідачем відзиву на позовну заяву також не вбачається, що відповідач на даний час здійснює господарську діяльність пов`язану із предметом розгляду даної справи(а.с.57).

А тому, суд першої інстанції під час вирішення даної справи має надати оцінку всім обставинам та доказам у справі, перевірити чи відповідач на спірній земельній ділянці дійсно веде підприємницьку(господарську) діяльність, а саме використовує її в комерційних цілях.

Також заслуговують до уваги доводи апеляційної скарги про те, що при повідомленні позивача про розгляд даної справи у суді першої інстанції, не було дотримано процесуального терміну, визначеного ч.5 ст.128 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.197 ЦПК України підготовче засідання проводиться судом з повідомленням учасників справи.

Згідно ч.5 ст.128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання.

Як вбачається з матеріалів справи ухвалою Монастириського районного суду Тернопільської області прийнято до розгляду позовну заяву Монастириської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення збитків, завданих використанням земельної ділянки без правовстановлюючих документів та відкрито провадження у даній справі. Розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче провадження у справі на 16 січня 2020 року о 10 год.00 хв.

В оскаржуваній ухвалі суд зазначає, що позивач не з`явився у судове засідання, однак про розгляд справи повідомлявся належним чином, однак як вбачається зі справи, в матеріалах відсутні відомості про належне повідомлення представника позивача про розгляд справи 16 січня 2020 року. Натомість до апеляційної скарги апелянтом додано копію повістки про розгляд справи, яка йому було вручена 17 січня 2020 року (вх. № 63/02-20). Поштовий конверт, у якому судова повістка надсилалась на адресу Монастириської міської ради, відправлено 14.01.2020, що вбачається із відтиску календарного штемпеля на конверті, а тому позивач був позбавлений можливості знати про розгляд даної справи, у зв`язку із чим порушені його процесуальні права.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

У відповідності до п. 4 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу Монастириської міської ради слід задовольнити, ухвалу суду першої скасувати та направити справу для продовження розгляду справи в іншому складі суду.

Керуючись ст. ст. 367, 379, 381, 382, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Монастириської міської ради задовольнити.

Ухвалу Монастириського районного суду Тернопільської області від 16 січня 2020 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду справи у новому складі суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повного тексту постанови - 16 червня 2020 року.

Головуючий: Сташків Б.І.

Костів О.З.

Судді: Щавурська Н.Б.