ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 299/1774/15-ц

провадження № 61-13629св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Зайцева А. Ю., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 12 червня 2018 року, ухвалене у складі судді Левка Т. Ю., та постанову Закарпатського апеляційного суду від 6 червня 2019 року, прийняту колегією у складі суддів: Джуги С. Д., Собослоя Г. Г., Куштана Б. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») про визнання недійсним кредитного договору, застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, зобов`язання вчинити дії, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 8 лютого 2008 року він з Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», уклав споживчий кредитний договір № 014/4047/82/37975, за яким отримав кредит у розмірі 30 000 доларів США зі сплатою 13,25% річних та з кінцевим терміном повернення 7 лютого 2018 року.

З метою забезпечення виконання кредитних зобов`язань 13 лютого 2008 року ним і банком укладено договір іпотеки, за умовами якого він передав в іпотеку банку житловий будинок загальною площею 149,9 кв.м з надвірними будівлями і спорудами на АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,136 га за тією ж адресою.

Починаючи з березня 2008 року і до 8 грудня 2014 року, ним сплачено платежів за кредитом на суму 37 554, 59 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України на 10 червня 2015 року становить 794 655,12 грн. Також він сплатив комісію за надання кредиту в розмірі 2% від початкової суми кредиту.

Позивач вказує, що банк не мав повноважень на видачу фізичним особам кредитів у іноземній валюті; перед укладенням кредитного договору йому не повідомлено усю інформацію щодо кредитування, передбачену Законом України «Про захист прав споживачів», та не попереджено про покладення на нього відповідальності за валютні ризики; банк не ознайомив його з дійсною реальною процентною ставкою і абсолютним значенням подорожчання кредиту.

Також позивач вважає, що умови кредитного договору є несправедливими і він укладений під впливом обману з боку банку.

Посилаючись на зазначене, позивач просив визнати недійсним кредитний договір №014/4047/82/37975, укладений ним з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» 8 лютого 2008 року, зобов`язати Реєстраційну службу Виноградівського районного управління юстиції Закарпатської області зняти заборону на відчуження предмета іпотеки за договором іпотеки від 13 лютого 2008 року, посвідченим приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу Лапчак Г .І., виключити відомості з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, а також просив застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину до кредитного договору і зобов`язати ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» відшкодувати йому понесені ним збитки - 794 655,12 грн - у подвійному розмірі і відшкодувати моральну шкоду у розмірі 50 000 грн.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 12 червня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 при укладенні кредитного договору ознайомився із усією необхідною інформацією, погодився з його умовами, підписав договір і тривалий час виконував його умови, тому відсутні визначені цивільним законодавством і Законом України «Про захист прав споживачів» правові підстави для задоволення позову, якими він обґрунтований.

Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції вважав, що такі вимоги також задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не доведено факт заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру в результаті дій або бездіяльності відповідача.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 6 червня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 12 червня 2018 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічно і повно з`ясованих обставин справи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У липні 2019 року ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , подав до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 12 червня 2018 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 6 червня 2019 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

На думку заявника, суди попередніх інстанцій не встановили фактичних обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення, та не надали належної оцінки зібраним у справі доказам, зокрема, висновку судово-економічної експертизи № 2379 від 20 листопада 2017 року, що призвело до неправильного вирішення справи.

Також заявник вважає, що судами залишено поза увагою положення статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції Закону, яка діяла на день укладення кредитного договору, якою визначено, що споживач має право відкликати свою згоду на укладення кредитного договору без пояснення причин.

З урахуванням викладеного заявник просив судові рішення скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції для повного та всебічного з`ясування обставин, які мають значення для її правильного вирішення.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 29 липня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою і ухвалою цього ж суду від 27 жовтня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що 8 лютого 2008 року ОСОБА_1 уклав з ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», кредитний договір № 014/4047/82/37975, за яким отримав кредитні кошти в розмірі 30 000 доларів США зі сплатою 13,25% річних та з кінцевим терміном повернення 7 лютого 2018 року.

13 лютого 2008 року з метою забезпечення виконання кредитних зобов`язань ОСОБА_1 уклав з банком договір іпотеки, за умовами якого передав в іпотеку банку житловий будинок загальною площею 149,9 кв.м з надвірними будівлями і спорудами на АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,136 га за тією ж адресою.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що при укладенні кредитного договору у іноземній валюті ПАТ «Райффайзен Банк» діяв на підставі банківської ліцензії № 10 на право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статі 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», а також дозволу № 10-4 від 11 жовтня 2006 року.

З висновку судово-економічної експертизи № 2379 від 20 листопада 2017 року, проведеної експертом Київської незалежної судово-експертної установи, суди встановили, що реальна процентна ставка в дійсності становить 18,05% та є вищою від визначеної кредитним договором процентної ставки.

Оцінивши цей висновок, суди вважали, що розрахунки експертом реальної процентної ставки шляхом порівняння суми зобов`язань на дату видачі кредиту за курсом, що діяв на дату видачі, зі сплаченими сумами, переведеними за курсом Національна банку України на дату сплати, є некоректними; позивач, врахувавши банківські процентні ставки за кредитами, чинними на час укладення спірного кредитного договору, а також виходячи з інших своїх особистих міркувань, самостійно обрав як контрагента, так і валюту свого банківського кредитування, тому зобов`язаний був усвідомлювати всі можливі у зв`язку з цим фінансові ризики.

Також у висновку експерта зазначено, що за результатами проведення судово-економічної експертизи за наявними, наданими на проведення дослідження документами, не встановлено документального підтвердження суми заборгованості за кредитним договором і надання кредитних коштів, в тому числі у гривні, позивачу згідно з умовами кредитного договору № 014/4047/82/37975 від 8 лютого 2008 року.

Судами встановлено і це не заперечували сторони, що позивач отримав кредитні кошти в іноземній валюті - доларах США одним - траншем 8 лютого 2008 року і протягом тривалого часу сплачував суму боргу та проценти за ним.

За таких обставин суди не прийняли висновки експерта як доказ, так як сам позивач факт отримання ним кредитних коштів в іноземній валюті не заперечував.

Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460 IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 5 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України у тій же редакції Кодексу).

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина перша статті 203 ЦК України).

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Інформація, яка надається кредитодавцем позичальнику перед укладенням договору про надання споживчого кредиту, визначена статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час укладення оспорюваного кредитного договору.

Зокрема, кредитодавець зобов`язаний повідомити позичальника про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема, таких як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо).

Відповідно до пункту 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (далі - Правила), у редакції, чинній на час укладення кредитного договору, банки зобов`язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, зазначивши таке:

значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку;

перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов`язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо;

перелік і розмір інших фінансових зобов`язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору (страхові платежі під час страхування предмета застави, життя та працездатності споживача, розмір зборів до Пенсійного фонду України, комісії під час купівлі-продажу іноземної валюти для погашення кредиту та процентів за користування ним, біржові збори, послуги реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо).

Банки зобов`язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді:

а) реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту.

б) абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), розрахунок якого здійснюється шляхом підсумовування всіх платежів (проценти за користування кредитом, усі платежі за супутні послуги, пов`язані з наданням кредиту, його обслуговуванням і погашенням), здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту (пункт 3.3 Правил).

Стаття 19 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час укладення оспорюваного кредитного договору, встановлює, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Вирішуючи справу, суди попередніх інстанцій встановили, що ОСОБА_1 при укладенні кредитного договору ознайомився з усією необхідною інформацією, погодився з його умовами, підписав договір і тривалий час виконував його умови.

Встановили суди і наявність у ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» банківської ліцензії № 10 та дозволу № № 10-4 від 11 жовтня 2006 року на здійснення банківських операцій.

Встановивши зазначені обставини, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, і, як наслідок, відмовили у його задоволенні.

З такими висновками суду першої та апеляційної інстанцій погоджується і касаційний суд.

Доводи касаційної скарги про невстановлення судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення, та ненадання належної оцінки зібраним у справі доказам касаційний суд відхиляє, оскільки встановлені судами обставини і мотиви відмови в задоволенні позову та результати оцінки доказів суди відобразили у судових рішеннях.

Доводи щодо залишення поза увагою судів висновку судово-економічної експертизи № 2379 від 20 листопада 2017 року касаційний суд також відхиляє.

Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Ухвалюючи рішення, суди попередніх інстанцій оцінили висновок судово-економічної експертизи № 2379 від 20 листопада 2017 року і його відхилення мотивували у судових рішеннях.

Що стосується доводів про неврахування судами положення статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції Закону, яка діяла на день укладення кредитного договору, зокрема, щодо можливості споживача відкликати свою згоду на укладення кредитного договору, касаційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, частиною шостою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції Закону, яка діяла на день укладення кредитного договору, споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору.

Оскільки кредитний договір укладений сторонами 8 лютого 2008 року і, відповідно, з цієї дати розпочався перебіг строку, підстав для застосування положень частини шостої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції Закону, яка діяла на день укладення кредитного договору, у суду немає.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав вважати, що при розгляді справи суди попередніх інстанцій допустили неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, висновків судів не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів, їх належності та допустимості.

Проте відповідно до статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов?язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов?язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання виконання судом обов?язку щодо надання обґрунтування, яке випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи.

Суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначили характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази, надали їм належну оцінку і ухвалили законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що вони ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, статтею 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 12 червня 2018 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 6 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Кузнєцов
Судді: В. С. Жданова А. Ю. Зайцев С. О. Карпенко М. Ю. Тітов