Справа № 450/3208/18 Головуючий у 1 інстанції: Мельничук І.І.
Провадження № 22-ц/811/2567/19 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Симець В.І.

з участю: представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 03 червня 2019 року,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом її виселення з житлового будинку АДРЕСА_1 та визнання її такою, що втратила право користування житловим будинком.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що відповідно до реєстраційного посвідчення, виданого Львівським МБТІ від 18.07.1981 року, ОСОБА_1 є власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . 18.09.1998 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було зареєстровано шлюб, після одруження відповідачка вселилася в житловий будинок і сім`я проживала в будинку, належному матері чоловіка, ОСОБА_1 , на праві власності. Стверджує, що ще у 2014 році, до розірвання шлюбу, відповідачка виїхала з будинку добровільно та забрала свої особисті речі, не бере участь у сплаті комунальних послуг та не веде спільного господарства з власником будинку. Позивач зазначає, що у зв`язку з тим, що в будинку проживає відповідачка у неї виникли труднощі щодо реалізації свого права власності (можливості розпорядження своїм майном), крім того позивач змушена сплачувати додаткові кошти за комунальні послуги, які використовуються відповідачкою. Вказує, що згідно приписів ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, а тому тому право відповідача на користування спірним будинком підлягає припиненню.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 03 червня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 , вважає, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з`ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції не враховано положень ч. 2 ст. 317 ЦК України, відповідно до якої на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна, а відтак висновки суду про те, що позивачка не проживає за вказаною адресою у зв`язку з перебуванням за кордоном не мають жодного правового значення. Стверджує, що відповідачка не є членом її сім`ї та не пов`язана з нею спільним побутом, не бере участі в оплаті комунальних послуг. Згідно приписів ч.2 ст.406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, в даному випадку це припинення сімейних відносин. Вважає необґрунтованим висновок суду про те, що відповідачка з 2014 року не проживає у будинку в зв`язку з фізичним насильством зі сторони чоловіка, оскільки дані обставини не зафіксовані в жодному документі, що міститься в матеріалах справи. Також суд безпідставно не взяв до уваги, що ОСОБА_3 є співвласником іншого житла, та їй на праві спільної часткової власності належить 13/25 житлового будинку АДРЕСА_1 , а тому її виселення не призведе до погіршення її житлових умов. Вважає безпідставними висновки суду про те, що виселення відповідачки буде втручанням у право на повагу до сімейного життя, з огляду на те, що в спірному житловому будинку також проживає неповнолітній син, ОСОБА_6 . Звертає увагу на те, що відповідачка поселялась в будинок позивачки як член сім`ї, будучи дружиною сина позивачки та набула право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за особою, яка хоч і правомірно вселилася у спірний будинок, але її право припинилось, у зв`язку з тим, що ця особа не є членом сім`ї. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, давши оцінку дослідженим судом доказів в сукупності, дійшов висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду з огляду на таке.

Відповідно до ст. ст.316,317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч. 2 ст. 64 ЖК України, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Судом першої інстанції встановлено, що власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 , що підтверджується реєстраційним посвідченням НОМЕР_1, виданим Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації 19.07.1981р.

Судом також встановлено, що 18.09.1998 року у Зимноводівській сільській раді Пустомитівського району Львівської області зареєстровано шлюбу між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 , який рішенням Пустомитівського районного суду від 15.04.2015р. розірвано.

Довідкою Зимноводівської сільської ради №3262 від 17.09.2018р. підтверджується, що ОСОБА_1 , її син ОСОБА_8 , син ОСОБА_5 , невістка ОСОБА_3 , онуки ОСОБА_9 , ОСОБА_6 зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 .

Матеріалами справи безспірно підтверджується, що відповідач ОСОБА_3 вселилася в житловий будинок, належний позивачці на праві власності, як дружина сина, ОСОБА_5 з дозволу його власника, ОСОБА_1 , на законних підставах набула права користування житловим будинком, належним на праві власності матері її чоловіка, ОСОБА_1 .

Судом першої інстанції вірно встановлено ті обставини, що відповідач ОСОБА_3 була зареєстрована 04.10.2002р. в будинку за адресою: АДРЕСА_1 на законних підставах, як член сім`ї власника житлового будинку, оскільки зареєструвала шлюб з сином позивачки.

Після розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на підставі рішення Пустомитівського районного суду від 15.04.2015р., ОСОБА_3 перестала бути членом сім`ї позивача.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, що позивачка ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_3 пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обв`язки.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст. 321 ЦК України)

Стаття 391 ЦК України передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Відповідачка ОСОБА_3 вселилася та проживала у спірному житловому будинку, як член сім`ї власника, дружина сина власника житлового будинку і набула права користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом, що сторонами не заперечувалося.

Частина 1 ст. 406 ЦК України передбачає, що сервітут припиняється у разі: 1) поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; 2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; 3)спливу строку, на який було встановлено сервітут; 4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; 5)невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; 6)смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут.

Відповідно до ч.2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Колегія суддів погоджується з доводами апелянта про те, що суд першої інстанції безпідставно не врахував те, що обгрунтовуючи позовні вимоги, вона, як на підставу позовних вимог, посилалася, окрім іншого, на ст. 406 ЦК України, вважаючи, що право відповідачки на користування житловим будинком припинилося, оскільки після розірвання шлюбу з її сином в 2015 році, вона перестала бути членом сім`ї позивачки, відповідачка спільним побутом з позивачкою не пов`язана, що і вважає істотною обставиною для припинення права користування належним їй на праві власності житловим будинком.

Заперечуючи щодо позову відповідачка, її представник, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надали належних та допустимих доказів на спростування вищенаведених доводів позивачки, які на думку суду апеляційної інстанції, з врахуванням змісту позовної заяви та підстав позову, заслуговують на увагу.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку про підставність позовних вимог ОСОБА_1 про припинення права користування ОСОБА_3 житловим будинком АДРЕСА_1 .

Згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому воан проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров2я, в якому вона проживає.

Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (ч.2 ст. 3 СК України).

З огляду на те, що ОСОБА_6 в силу свого віку може самостійно обирати місце свого проживання, колегія суддів не погоджується із зазначеними в оскаржуваному рішенні підставами для відмови в позові ОСОБА_1 , про те, що можливим наслідком задоволення позовних вимог ОСОБА_1 порушуватимуться інтереси дитини, ОСОБА_6 , оскільки він буде позбавлений спілкування з матір`ю і вважає безпідставним висновок суду першої інстанції про неможливість припинення права користування ОСОБА_3 житловим будинком АДРЕСА_1 , у якому зареєстрований та проживає їх син.

Враховуючи те, що саме позивачу належить вирішувати до кого звертатися з позовними вимогами і з якими саме позовними вимогами, не може бути підставою для відмови в позові ОСОБА_1 те, що нею не заявлялись позовні вимоги щодо внука, ОСОБА_6 , 2006 р.н.

З огляду на положення ч.2 ст. 317 ЦК України, перебування і проживання позивачка ОСОБА_1 за межами України, не є підставою для відмови в позові.

Аналізуючи зміст позовної заяви, заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги, правове обґрунтування нею позовних вимог, зазначені в позовній заяві норми права, на підставі яких ОСОБА_1 просить задовольнити позов, в тому числі і посилання на ст. 406 ЦК України, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 заявлені з метою захисту свого права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , з метою припинення права користування житловим будинком ОСОБА_3 , як колишнім членом сім`ї позивачки, про що свідчить зміст заявлених позивачкою вимог та їх обґрунтування.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що право користування ОСОБА_3 житловим будинком АДРЕСА_1 підлягає припиненню.

Слід зазначити і те, що припинення права ОСОБА_3 на користування спірним житловим будинком не порушує її житлових прав, оскільки ОСОБА_3 є співвласником 13/25 житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 177.1 кв.м, житловою площею 125.2 кв.м, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, виданою 11.09.2018 року.

Позовну вимогу про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право на користування житловим будинком, позивачка обґрунтовує ст. 405 ЦК України, однак положення цієї статті застосовуються щодо членів сім`ї власника житлового будинку, однак ОСОБА_3 з 2015 року не є членом сім`ї ОСОБА_1 .

За вищенаведеного колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, про припинення права користування ОСОБА_3 житловим будинком АДРЕСА_1 , а в задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин,що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 03 червня 2019 року - скасувати та ухвалити постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Припинити право користування ОСОБА_3 житловим будинком АДРЕСА_1 .

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 19.11.2020 року.

Головуючий: Шеремета Н. О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.