Провадження № 2/643/3842/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.12.2020 м. Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді: Новіченко Н.В.,

за участю секретаря судового засідання: Бабельник І.В.,

представника позивача: ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_3

треті особи, яка не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача 1. ОСОБА_4

2. ОСОБА_5

3. Сьома Харківська міська державна нотаріальна контора

про встановлення факту проживання спадкодавця за іншою адресою та

встановлення факту неприйняття спадщини,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_2 (далі позивач) звернулась до Московського районного суду м. Харкова з позовом (з урахуванням уточнених позовних вимог) до ОСОБА_3 (далі відповідач) про:

- встановлення факту, що ОСОБА_6 , 1935 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 ;

- встановлення факту, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадщину після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 не прийняв.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач вказує на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її тітка, ОСОБА_6 , яка на момент своєї смерті постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 . У встановлений законом шестимісячний строк позивач звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлої тітки. Проте позивачу стало відомо, що ОСОБА_6 була зареєстрована не за місцем свого проживання, а у квартирі АДРЕСА_2 , внаслідок чого позивач не змогла оформити свої спадкові права, адже відповідач, який зареєстрований за цією ж адресою, вважається таким, що прийняв спадщину. За таких обставин, позивач просить суд встановити факт, що ОСОБА_6 проживала саме за адресою АДРЕСА_1 . Крім того, позивач вказує на те, що оскільки положення Цивільного кодексу України пов`язують прийняття спадщини з фактом постійного проживання спадкоємця зі спадкодавцем, а не з фактом їх реєстрації за однією адресою, відповідачу було необхідно в шестимісячний строк звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, проте відповідач таку заяву до нотаріальної контори не подавав, а отже є таким, що спадщину не прийняв.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого проти задоволення позову заперечує, оскільки:

- позивачем не доведено належними, допустимими, достовірними доказами, що ОСОБА_6 станом на день смерті проживала за адресою АДРЕСА_1 ;

- єдиним спадкоємцем ОСОБА_6 є відповідач, який на момент її смерті проживав разом з нею і є таким, що фактично прийняв спадщину після померлої матері, а тому він має право отримати свідоцтво про спадщину за заповітом;

- позивачем не доведено, що ОСОБА_6 є її рідною тіткою.

Позивач, у свою чергу, подав відповідь на відзив, в якому аргументи відповідача вважає безпідставними, оскільки вважає що матеріалами справи підтверджено як факт того, що позивач є племінницею ОСОБА_6 , так і факт того, що остання проживала за адресою АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим просить суд задовольнити позов у повному обсязі.

В подальшому, відповідачем були подані заперечення на відповідь на відзив, в яких, окрім раніше висловлених заперечень, відповідач вказує, що після смерті ОСОБА_6 встановлювати юридичний факт щодо її проживання всупереч місцю її реєстрації, прийняття спадщини сторонньою особою, враховуючи наявність складених ОСОБА_6 особисто або за її участю офіційних документів, в тому числі нотаріально посвідченому заповіту, який ніким не оспорюється, суперечить чинному законодавству.

Під час розгляду справи судом на підставі статті 53 Цивільного процесуального кодексу України були залучені в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , як власників будинку АДРЕСА_1 .

Також, на підставі статті 53 Цивільного процесуального кодексу України судом за клопотанням відповідача було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Сьому Харківську міську державну нотаріальну контору.

Крім того, судом за клопотанням позивача в порядку статті 84 Цивільного процесуального кодексу України витребувані додаткові докази у справі, а також відповідно до статей 230, 234 Цивільного процесуального кодексу України за клопотанням позивача допитані свідки ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 .

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд задовольнити їх.

Відповідач та треті особи у судове засідання не з`явились, про причину неявки суд не повідомили.

Статтею 223 Цивільного процесуального кодексу України визначені наслідки неявки учасника справі у судове засідання.

Зокрема, згідно з частиною 3 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою.

Відповідно до частини 2 статті 191 Цивільного процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

При цьому, відповідно до частини 4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Зважаючи на те, що неявка відповідача та третіх осіб не перешкоджає всебічному, повному та об`єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

Водночас, оскільки суд надавав можливість учасникам справи реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Судом враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006 року у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

У судовому засіданні 28.12.2020 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши подані заяви і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 01.11.2018, виданим Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області.

Відповідно до Інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 20.04.2019 ОСОБА_6 та її син ОСОБА_3 (відповідач у справі) зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3 .

Позивач є племінницею ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_2 від 06.03.1960, свідоцтвом про укладання шлюбу НОМЕР_3 від 26.01.1979, свідоцтвом про народження НОМЕР_4 від 18.06.2019, свідоцтвом про народження НОМЕР_5 від 18.06.2019, свідоцтвом про народження № НОМЕР_6 від 06.03.1960, записом акту про укладання шлюбу № 244 від 04.03.1978.

Як вбачається з Договору про надання ритуальних послуг від 01.11.2018 та квитанції до прибуткового касового ордеру № 513/27 від 01.11.2018, похоронами ОСОБА_6 займалась позивач.

Після смерті ОСОБА_6 залишилося спадкове майно будинок АДРЕСА_1 .

20.04.2019 року позивач звернулась до Сьомої Харківської міської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 , і на підставі її заяви було заведено спадкову справу № 257/2019, що підтверджується витягом про реєстрацію у спадковому реєстрі № 55937258 від 20.04.2019.

Під час оформлення спадкових прав позивачу стало відомо, що ОСОБА_6 була зареєстрована не за місцем свого проживання у будинку АДРЕСА_1 , а у квартирі АДРЕСА_2 .

02.10.2020 року Сьома Харківська міська державна нотаріальна контора відмовила позивачу у видачі свідоцтва про спадщину, оскільки ОСОБА_3 є спадкоємцем за заповітом та був зареєстрований за однією адресою з померлою.

Позивач зазначає, що у зв`язку з цим, позивач не має можливості оформити свої спадкові права, адже відповідач, який зареєстрований у квартирі АДРЕСА_2 є таким, що прийняв спадщину.

На підтвердження того факту, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 , позивачем надано: довідку Фрунзенської районної ради м. Харкова № 472 від 11.10.2006; лист повідомленням ОСОБА_12 № 1944М від 19.10.2012; лист Комунального підприємства «Харківводоканал» № Р-2649/1-12.02.05 від 27.09.2012; лист адміністрації Фрунзенського району Харківської міської ради від 18.01.2013 № 73/0/176-13; лист ОСОБА_12 від 12.07.2013 № 261; лист адміністрації Фрунзенського району Харківської міської ради від 22.08.2013 № Р-8-185/0/174-13; лист Комунального підприємства «Харківводоканал» від 30.04.2014; лист Департаменту охорони здоров`я від 06.06.2016 № Р-8-19906/0/1-16 -6807/0/57-16; лист Департаменту діловодства Харківської міської ради від 06.06.2016 № Р-8-20877/1-16.08-39; заяву ОСОБА_6 від 11.09.2017; висновок від 02.10.2017, затверджений начальником Немишлянського ВП ГУ НП в Харківській області 02.10.2017; заяву ОСОБА_6 від 25.06.2018; виписку з історії хвороби № 20668 від 21.08.2018.

Відповідно до листа Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради від 17.09.2020 № 02-694/Н у період з 01.01.2017 по 01.11.2018 до ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 , було здійснено виклик бригад ЕМД три рази, а саме:

- 11.05.2018 року службою ЕМД був прийнятий виклик до ОСОБА_6 з приводу «погано із серцем». Бригадою ЕМД, що здійснювала обслуговування виклику, після огляду та зібрання анамнестичних відомостей хворій було надано допомогу згідно із поставленим попереднім діагнозом «Хронічна легенево-серцева недостатність»;

- 11.08.2018 службою ЕМД був прийнятий виклик до ОСОБА_6 з приводу «погано із серцем». Бригадою ЕМД, що здійснювала обслуговування виклику, після огляду та зібрання анамнестичних відомостей хворій було надано допомогу згідно із поставленим попереднім діагнозом «Пневмонія»;

- 29.10.2018 службою ЕМД був прийнятий виклик до ОСОБА_6 з приводу «померла». Бригадою ЕМД, що прибула на місце виклику, було встановлено «Смерть до прибуття бригади ЕМД».

Згідно з листа Немишлянського ВП ГУНП в Харківській області від 09.10.2020, 29.10.2018 року о 14:45 год. до чергової частини відділу поліції поступив дзвінок від ОСОБА_2 , яка повідомила, що за адресою АДРЕСА_1 виявлено труп її тітки ОСОБА_6 . На місце виїхала СОГ-2 і було встановлено, що сусіди ОСОБА_6 були занепокоєні тривалою відсутністю ОСОБА_6 , про що повідомили її племінницю ОСОБА_2 , яка і викликала наряд поліції.

У судовому засіданні позивач, будучи допитаним в якості свідка, пояснила, що у її матері були дуже теплі та дружні відносити із сестрою ОСОБА_6 , її тіткою. Коли мати померла їй довелося піклуватися про тітку, оскільки вона жила сама, була старенька, відносини у тітки із сином були погані, він не працював, зловживав спиртними напоями, були випадки коли він її навить бив. 29.10.2018 їй зателефонували сусіди ОСОБА_6 та повідомили, що тітка не виходила з дому. Вона приїхала, побачила, що будинок зачинений і викликала поліцію. Поліція вибила двері та вони побачили, що тітка померла. Відповідача вона повідомила, що його мати померла, однак він не приїхав, жодної участі у похованні матері не приймав, на похорони матері не приїхав. Похованння тітки позивач здійснювала за власні кошти. Також позивач пропонував відповідачу допомогти оформити спадщину, оскільки розуміє, що це складна справа та потребує значного часу, однак він від її допомоги відмовився. Потім він взагалі зник та вона вимушена писати заяву до поліції, однак приблизно через три тижні він з`явився. Де наразі перебуває відповідач їй не відомо. За тіткою позивач завжди піклувалася, коли тітка хворіла, то їздила до неї у лікарню, їй було її дуже шкода, оскільки вона залишилася зовсім сама, у неї не було ніякої підтримки. Тітку вона навідувала коли кожен день, коли через день, а коли і через декілька днів, як виходило, оскільки вона працює. ЇЇ тітка із своїм сином не спілкувалися, він її до себе до дому не пускав, інколи бив, одним словом він її ображав. Її тітка жила не великий проміжок часу із сином, коли тільки отримала квартиру за адресою АДРЕСА_3 . Коли ОСОБА_13 одружився, тітка пішла жити та доглядати за своєю свекрухою за адресою: АДРЕСА_1 та жила за цією адресою до своєї смерті. Тітка приїжджала до її матері купатися, оскільки у неї вдома не було гарячої води, тітка їздила купатися за цією адресою і після смерті її матері. Всі речі тітки знаходились за адресою: АДРЕСА_1 , проживала вона за цією адресою років 30. Знятися з реєстрації за адресою АДРЕСА_4 вона боялася, оскільки квартира АДРЕСА_2 не приватизована та належить державі, крім того вона боялася, що її син припише туди когось стороннього без її згоди.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_11 пояснила, що ОСОБА_3 проживав у квартирі АДРЕСА_2 , а його мати за адресою: АДРЕСА_1 . Їй відомо, що коли ОСОБА_6 приїжджала до ОСОБА_3 , то він її не пускав до квартири. Також їй це від самої ОСОБА_6 , яка приїздила до них у гості та плакалася. Відносини у ОСОБА_6 із сином були дуже погані. За адресою АДРЕСА_1 свідок ОСОБА_3 ніколи не бачила. Також свідок пояснила, що їй відомо про те, що ОСОБА_2 купувала та привозила продукти харчування ОСОБА_6 . За свої свідомі 36 років їй відомо, що ОСОБА_6 проживала за адресою: АДРЕСА_1 , а її син проживав окремо за адресою: АДРЕСА_3 . Одного разу вона була за адресою: АДРЕСА_3 , і там речей ОСОБА_6 вона не бачила. Всі речі ОСОБА_6 знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Про смерть ОСОБА_6 свідку стало відомо від ОСОБА_2 , яка і здійснювала поховання ОСОБА_6 , а ОСОБА_3 на похоронах не було. Померла ОСОБА_6 у себе вдома, за адресою: АДРЕСА_1 .

У судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснила, що ОСОБА_6 була її сусідкою, яка жила за адресою АДРЕСА_1 , ця жінка останні два роки сильно хворіла, її син- ОСОБА_3 їй не допомагав, погано до неї відносився, бив її, ніколи він не приїзжав до неї, навить коли сусіди його викликали. ОСОБА_6 завжди били і її чоловік, і її син, вона могла прибігти і в дві години ночі до неї, просити допомоги, швидка допомога не завжди хотіла її брати до лікарні, оскільки вона була брудна. ОСОБА_3 тільки просив грошей у ОСОБА_6 та бив її, коли вона не давала. ОСОБА_2 допомагала ОСОБА_6 . ОСОБА_3 із матір`ю не проживав, вона його боялася. Особисті речі ОСОБА_6 знаходились за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_6 навідувала ОСОБА_2 , а коли в неї не було часу, то навідували вона та інша сусідка. Вона побачила, що ОСОБА_6 вже другий день не виходить із дому, зателефонувала ОСОБА_2 і повідомила про це. ОСОБА_6 була завжди голодна, її кормили сусіди та ОСОБА_2 , а сина вона боялася.

Свідок ОСОБА_14 пояснила, що вона спілкувалася із ОСОБА_6 . Коли ОСОБА_6 одружилася, то завжди проживала за адресою: АДРЕСА_1 . Сім`я ця була не порядна, чоловік її пив та бив її, завжди вона бігала по домам, просила викликати швидку допомогу, потім вона захворіла та також бігала по домам та просила допомоги. Після чого сусіди знайшли номер телефону ОСОБА_2 та просили допомоги у неї. ОСОБА_2 стала доглядати тітку, коли вона була зайнята по роботі, то телефонувала сусідам та просила допомогти. ОСОБА_3 за останні два роки приходив тільки рази три, один раз навидь чуть не зарізав мати, але в цей час сусіди зайшли у гості. Свідку відомо, що ОСОБА_6 хотіла переписати заповіт на ОСОБА_2 , однак не встигла. За адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_6 жила приблизно років 55. За адресою АДРЕСА_3 , вона ніколи не проживала, а лише возила сину їжу, а він її до квартири не пускав.

Свідок ОСОБА_9 пояснила, що вона мешкає за адресою: АДРЕСА_4 . ОСОБА_3 її сусід, проживають 33 роки на одній східній клітинці. ОСОБА_6 отримала цю квартиру, але ніколи за цією адресою не жила. Все своє життя ОСОБА_6 жила за адресою: АДРЕСА_1 і навідувала сина, однак він її не пускав.

Свідок ОСОБА_7 пояснила, що ОСОБА_2 є її матір`ю, яка доглядала за ОСОБА_6 , надавала їй одежу та їжу. У догляді за ОСОБА_6 їм допомагали сусіди, які доповідали їм про стан здоров`я ОСОБА_6 . Про те що у ОСОБА_6 є син вона тільки чула, ніколи його не бачила. Свідку відомо, що він проживав десь окремо. Свідок їздила до ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 .

З матеріалів справи вбачається, що за час свого життя ОСОБА_6 склала заповіт 21.05.1999 року, посвідчений державним нотаріусом Сьомої Харківської державної нотаріальної контори Петренко Н.В. за № 3-1654, згідно з яким все майно, що належало на день її смерті, ОСОБА_6 заповідає своєму синові ОСОБА_3 .

24.06.2019 року ОСОБА_3 звернувся до нотаріальної контори із заявою від 04.04.2019 року про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом.

Разом з тим, частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55 та 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Встановлення певних фактів має на меті підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи, або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав, або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Із позовною заявою до суду звертаються тоді, коли виникає спір про право цивільне, у тому числі, коли спір про право цивільне пов`язаний із встановленням інших фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб.

Таким чином, позовна заява - це установлена законом форма звернення до суду за судовим захистом та за вирішенням спору про право цивільне.

При цьому визначення предмета, підстав позову та відповідача у спорі - це право, яке належить позивачу (стаття 13 Цивільного процесуального кодексу України). Установлення обґрунтованості позову - це обов`язок суду, який здійснюється під час розгляду справи.

За відсутності спору про право цивільне юридичні факти підлягають встановленню судом у порядку окремого провадження.

У справі, що переглядається, вимоги про встановлення факту, що ОСОБА_6 , 1935 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 , а також про встановлення факту, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадщину після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 не прийняв, позивачем висунуті з певною правовою метою стати спадкоємцем та оформити свої права на спадкове майно.

Таким чином, встановлення судом вищевказаних фактів породжує правові наслідки, від яких залежить виникнення у позивача майнових прав на спадкове майно.

Однак, суд вправі встановлювати лише такі факти, які за своїми ознаками є юридичними фактами, тобто такими, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності певних прав.

Факти неюридичного характеру не підлягають встановленню судом як у позовному, так і непозовному провадженні.

Відповідно до частини першої статті 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Принцип ефективності закріплений і у діючому Цивільному процесуальному кодексі України, відповідно до правил статей 2, 5 якого застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з огляду на норми статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У § 145 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) суд зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, ця стаття містить вимогу надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ зазначив, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

Статтею 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, тобто вирішення питання про встановлення факту спільного проживання сторін є доцільним та ефективним як спосіб захисту у випадку визнання майна спільним майном сторін.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі № 369/5481/16-ц (провадження № 61-10372св18) та у постанові від 29 січня 2020 року у справі № 379/3191/15-ц (провадження № 61-14379св18).

За змістом статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Частинами першою та другою статті 1223 Цивільного кодексу України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Статтею 1261 Цивільного кодексу України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до частини першої статті 1221 Цивільного кодексу України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

На підставі частини третьої статті 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статті 1270 цього Кодексу (шість місяців), він не заявив про відмову від неї.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 Цивільного кодексу України).

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам надано роз`яснення, що будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину.

Згідно частини першої статті 1269 Цивільного кодексу України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Даною статтею унормовано, що у випадку, коли особа постійно не проживає із спадкодавцем, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є подана нотаріусу заява.

Відповідно до частини першої статті 1272 Цивільного кодексу України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Разом з тим, заявляючи позовні вимоги про встановлення факту що ОСОБА_6 , 1935 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 , а також про встановлення факту, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадщину після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 не прийняв, інших позовних вимог позивачем заявлено не було, у зв`язку з чим відсутні підстави для застосування обраного позивачами способу захисту, оскільки він не відновлює будь-яких їх порушених прав та інтересів.

В даному випадку обраний позивачем спосіб захисту про встановлення факту, що ОСОБА_6 , 1935 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 , а також про встановлення факту, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадщину після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 не прийняв, не передбачений вимогами статті 16 Цивільного кодексу України та Книгою шостою Цивільного кодексу України «Спадкове право».

Суд наголошує, що вказані юридичні факти підлягають встановленню при вирішенні спадкового спору, а не як окрема позовна вимога.

З позовних вимог вбачається, що фактично між ним та відповідачем у справі виник спір з приводу визнання за ним права власності на спадкове майно після смерті його матері ОСОБА_6 , яка склала заповіт на ім`я відповідача, а тому суд вважає, що позивач звернувся за захистом свого порушеного права у спосіб, що не відповідає спірним правовідносинам.

Крім того, суд зазначає, що в даному випадку наслідком задоволення заявлених позивачем вимог про встановлення фактів буде фактична зміна місця відкриття спадщини, усунення відповідача від спадкування та зміна правового статусу спадкового майна без вирішення спадкового спору по суті, що суперечить вищевказаним положенням чинного законодавства.

Позивач, у свою чергу, не позбавлений права обрати інший спосіб захисту його спадкових прав, який буде належним та ефективним, виходячи зі змісту спірних правовідносин.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачем не заявлено позовних вимог на захист тих порушених відповідачем прав, для реалізації яких позивачу необхідно було встановити юридичний факт, а обраний позивачем спосіб захисту не відповідає вимогам статті 16 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 76-81, 141, 264, 265 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи, яка не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Сьома Харківська міська державна нотаріальна контора про встановлення факту проживання спадкодавця за іншою адресою та встановлення факту неприйняття спадщини.

2. Рішення може бути оскаржено у встановленому порядку до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його підписання. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Позивач: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_5 ; ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_7 ).

4. Відповідач: ОСОБА_3 ( АДРЕСА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_8 ).

Повне рішення складено 19.01.2021 року.

Суддя Н.В. Новіченко