ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2324/20 Справа № 205/4280/19 Суддя у 1-й інстанції - Басова Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Каратаєва Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Каратаєвої Л.О.

суддів Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.,

за участю секретаря судового засідання Літвінової А.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 серпня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення, -

В С Т А Н О В И Л А:

17 травня 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення. Просив суд усунути йому перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном квартирою АДРЕСА_1 з боку відповідачів шляхом виселення їх з вказаної квартири без надання іншого житлового приміщення; виселити відповідачів з вказаної квартири без надання іншого житлового приміщення (а.с.1-6).

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 серпня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення задоволено. Усунуто ОСОБА_2 перешкоди у здійсненні ним права користування та розпорядження майном квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення. Виселити ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 дратюка АДРЕСА_2 без надання іншого житлового приміщення. Стягнуто рівними частками з ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 768,40 грн. (а.с.44-46).

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2019 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення (а.с.95-96).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позову (а.с.101-103).

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що відповідачі на законних підставах вселилися до спірної квартири, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що відповідачі ображають позивача чи погрожують йому, пошкоджують його майно, не підтвердження того, що відповідачі систематично порушують правила співжиття, що робить неможливим проживання з ними в одній квартирі, що відносно відповідачів застосовувалися будь-які заходи запобігання та громадського впливу до відповідачів, а отже суд першої інстанцій порушив норми ЖК України в частині того, що прийняв рішення про виселення відповідачів без надання їм іншого приміщення.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 05.01.2017 року приватним нотаріусом ДМНО Шатковською І.Ю. за реєстровим № 9. Вказаний договір укладено між ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , які діяли по довіреності від ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) (а.с. 11-12).

Згідно п. 3.1.5. вказаного договору передача ключів та звільнення вищевказаної квартири відбувається на момент підписання вказаного договору.

Всупереч зазначеного, відповідачі по теперішній час продовжують проживати в квартирі та добровільно не виселяються з неї.

Відповідачів знято з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується довідками від 10.04.2019 року та від 24.04.2019 року (а.с. 18, 20).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що із переходом права власності на квартиру до позивача право користуватись квартирою для відповідачів припинилось. Позивач, як новий власник спірної квартири, дозволу на вселення відповідачів не надавав, при цьому, категорично заперечуючи проти їх проживання в квартирі. Добровільно виселитися із квартири відповідачі відмовляються.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 3 ЦПК України, 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

За ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

У ст. 13 Конституції України закріплено, що власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Аналогічні положення містяться у ст. 319 ЦК України. Власність не тільки надає переваги, а й покладає певні обов`язки на власників майна. Це конституційне положення гарантує дотримання принципу забезпечення балансу між інтересами власника, суспільства та інших власників і користувачів об`єктами власності.

Власність зобов`язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, усього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власника з боку держави, фізичної чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків.

Особи користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення й не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

За положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 та 383 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, а також на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Стаття 109 ЖК України вказує, що виселення із жилих приміщень допускається з підстав, встановлених законом та в судовому порядку.

Аналіз вказаних норм дає підстави стверджувати, що права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 317, 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом особами, які заселилися до нього зі згоди колишнього власника, у випадку зміни власника.

Виникнення права осіб на користування житлом та обсяг цих прав залежить від наявності у особи, зі згоди якої вони вселилися, права власності на це житло, а отже, припинення права власності цієї особи на житло припиняє право осіб, які з її згоди були вселені, на користування ним.

Право відповідачів, які не є власниками спірної квартири, на користування нею були похідними від прав колишніх власників ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , а з припиненням їх права власності, припинилося й право користування житлом відповідачами.

Оскільки позивач ОСОБА_2 є новим власником квартири, який не давав згоди на вселення відповідачів, суд дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України, як підстави для скасування рішень.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. 259, 367, 369, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.

Судді: