Справа № 214/7579/19
2/214/2904/20
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2020 року суддя Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області Прасолов В.М., розглянувши заяву представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Сініченка Ігора Сергійовича про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «TRASTA KOMERCBANKA» про розірвання договору кредиту, -

ВСТАНОВИВ:

25 листопада 2020 року до суду надійшла заява представника позивачки про забезпечення позову, в якій останній просить суд забезпечити позов ОСОБА_1 до АТ«TRASTA KOMERCBANKA», шляхом: накладення арешту на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 ; зупинення стягнення на підставі виконавчого напису, зареєстрованого в реєстрі за №3037 від 12 червня 2019 року, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Русланом Олеговичем, щодо звернення стягнення на предмет іпотеки: квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 .

В обґрунтування заяви зазначає, що ОСОБА_1 звернулась до Саксаганського районного суду з позовною заявою до АТ «TRASTA KOMERCBANKA» (далі за текстом «АТ») про розірвання договору кредиту. Ухвалою Саксаганського районного суду від 09.12.2019 року відкрите загальне позовне провадження, справа № 214/7579/19. Предметом спору по даній справі є розірвання договору кредиту №К-10/2007 від 12 лютого 2007 року, укладеного між ОСОБА_1 та АТ, відповідно до якого відповідач зобов`язаний надати, позивачці кредитні кошти в іноземній валюті на придбання нерухомості (споживчий кредит) в сумі 250 000, (двісті п`ятдесят тисяч) доларів США, під 10 (десять) % відсотків річних за користування кредитними коштами, із кінцевим строком повернення до 12 лютого 2012 року. В забезпечення виконання зобов`язань позивача, за кредитним договором між укладено договір іпотеки №К-10/2007-1 від 27 лютого2007 року, посвідчений Кузьмичем В.М., державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі за №21-1492, згідно якого позивачем передано в іпотеку відповідачу об`єкт житлової нерухомості: Квартиру АДРЕСА_2 .. На адресу Позивача ОСОБА_1 надійшов лист від приватного виконавця виконавчого округу м. Києва, в якому містилися: постанова про відкриття виконавчого провадження від 25.06.2019р., постанова про стягнення з боржника основної винагороди від 25.06.2019р. та постанова про арешт майна боржника, в яких зазначено: «звернути стягнення на нерухоме майно, а саме: квартиру, загальною площею 121,30 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 Наполягає, що, враховуючи вище викладене, є всі підстави вважати, що дана квартира, що є власністю ОСОБА_1 та її родини, без повідомлення та згоди позивача та її родини в порядку виконавчого провадження ВП №59418063, відкрите приватним виконавцем Чулієвим А.А. на підставі виконавчого напису №3037, виданого 12.06.2019 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О., який на сьогоднішній день оскаржується, може бути відчужено на користь третіх осіб, та у разі невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, а також створити негативні наслідки для позивача, які можуть настати в результаті невжиття відповідних заходів з відповідним врахуванням права чи законного інтересу ОСОБА_1 . Також, 25.06.2019 року приватним виконавцем Чулієвим А.А, в рамках ВП № 59418063, винесена постанова про стягнення з боржника основної винагороди в сумі 315 384 гривні 90 копійок., та оскільки є підстави припускати, що з рахунків ОСОБА_1 може бути здійснене стягнення вищезазначеної суми, а в подальшому виконавчий напис № 3037 від 12.06.2019 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швець Р.О., який оскаржується та на підставі якого відкрите виконавче провадження може бути скасовано, то як наслідок виникне безпідставне стягнення грошових коштів з ОСОБА_1 в розмірі 315 384,90 грн. то забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого напису, на даний час буде вважатись виваженим та таким, що буде прийнятий з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника та забезпечить збалансованість інтересів сторін. Відповідно до ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Відповідно до частини третьої статті 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Вказує, що з урахуванням особливостей мети забезпечення позову, заява про забезпечення позову розглядається судом у день її надходження, копія ухвали про забезпечення позову надсилається заявнику та заінтересованим особам негайно після її постановлення, відповідна ухвала суду виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень, і крім того, навіть оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання та не перешкоджає подальшому розгляду справи (стаття 153 ЦПК України). Пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову, оскільки існує ризик спричинення їм збитків. Зазначає, що в разі не забезпечення позову можуть бути істотно порушені права позивача, а саме ОСОБА_1 та її родини, які можуть здійснитися у відчужені її майна, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_1 , в рамках виконавчого провадження № 59418063 відкритого приватним виконавцем Чулієвим А.А. на підставі виконавчого напису №3037, виданого 12.06.2019 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О., який на сьогоднішній день оскаржується в Оболонському районному суді міста Києва, а відтак, у разі не забезпечивши позов шляхом зупинення виконавчих дій може призвести до істотних порушень майнових прав ОСОБА_1 та її родини, яка проживає за вищевказаною адресою разом з позивачем, та є їх єдиним житлом, визначених Конституцією України, де зазначається, що право власності є непорушним. Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільно-процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вказує, що керуючись наведеними нормами цивільного процесуального законодавства та враховуючи роз`яснення Верховного Суду України, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. В постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 826/10936/18 (провадження № К/9901/728/19) Верховний Суд сформулював правову позицію, відповідно до якої заходи забезпечення можуть бути застосовані мають бути співмірними з позовними вимогами і адекватними. Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії. В Ухвалі Верховного суду від 18.03.2019 року по справі № 756/9068/17 зазначено: «розглянувши клопотання ОСОБА_4 про зупинення виконання рішення Оболонського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості, встановив: На обґрунтування клопотання заявник послалась на те, що почалася процедура примусового виконання рішення суду першої інстанції, яке переглядається в касаційному порядку. На переконання заявника, необхідно зупинити виконання указаного рішення суду, оскільки до закінчення розгляду справи касаційним судом, виконавцем може бути вчинено ряд дій, які суттєво впливають на її права. На підтвердження зазначених у клопотанні обставин суду надано оригінали постанов приватного виконавця виконавчого округу м. Києва від 21 січня 2019 року, а саме про відкриття виконавчого провадження № 58153434 з примусового виконання виконавчого листа № 756/9068/17, виданого 14 січня 2019 року Оболонським районним судом м. Києва; про арешт майна ОСОБА_4; про стягнення з ОСОБА_4 основної винагороди. Розглядаючи клопотання заявника про зупинення виконання судового рішення, Верховний Суд виходить із наступного. Вирішуючи питання про зупинення виконання судового рішення, суд касаційної інстанції враховує необхідність у цьому, зокрема у разі існування ймовірності утруднення повторного розгляду справи внаслідок можливого скасування судового рішення, з метою забезпечення дотримання балансу інтересів сторін, запобігання порушенню прав осіб, які брали участь у справі та які не брали такої участі, але рішенням суду вирішено питання про їх права, свободи чи обов`язки. Під час вирішення цього клопотання, Верховний Суд врахував, що відкрито виконавче провадження з виконання оскаржуваного судового рішення. Зважаючи на характер спірних правовідносин, взявши до уваги наведені у клопотанні ОСОБА_4 доводи, а також з метою забезпечення дотримання балансу інтересів сторін, запобігання порушенню прав осіб, які брали участь у справі, Верховний Суд зробив висновок про необхідність зупинення виконання рішення Оболонського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2018 року до закінчення касаційного провадження.». Право кожного на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, при вирішенні спору щодо його прав та обов`язків цивільного характеру передбачено і п. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка підлягає застосуванню відповідно до ст. 9 Конституції України та ст. ст. 2, 8 ЦПК України. Крім того, відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод як джерело права. Згідно з ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до цієї Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Окрім національного законодавства, також і прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що, реалізуючи п. 1ст. 6 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом з тим, Європейський суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (Рішення Суду у справі Жоффре де ля Прадель проти Франції від 16 грудня 1992 року). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі Пантелеєнко проти України зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить з того, що забезпечення позову є не тільки гарантією виконання судового рішення в разі задоволення позовних вимог, а й засобом запобігання порушення прав. У рішенні від 31 липня 2003 року у справі Дорани проти Ірландії Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття ефективний засіб передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ОСОБА_4 проти Нідерландів, ефективний засіб це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи Каіч та інші проти Хорватії (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Зазначає, що Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права. На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі. Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Вказує, що зв`язку з тим, що позивач звертається до суду із немайновою позовною вимогою - про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, тобто судове рішення у разі задоволення цієї вимоги не вимагатиме примусового виконання, однак за цим написом звернено стягнення на майно позивача - квартиру, на користь відповідача, і у разі задоволення вимог позивача відповідач жодних втрат або збитків не понесе, а від так зустрічне забезпечення в даному випадку є недоцільним.

Суд, дослідивши зміст та вимоги заяви про забезпечення позову, додані до неї документи, матеріали цивільної справи, приходить до наступних висновків.

В порядку ч.1 ст.153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом без повідомлення учасників справи у встановлений законом строк.

Відповідно до ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.150 ЦПК України заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно п.п. 1,6 ч.1 ст.150 ЦПК України, позов забезпечується шляхом, зокрема, накладенням арешту на майно та зупинення стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником в судовому порядку.

Відповідно до ч.ч.5-7 ст.153 ЦПК України, залежно від обставин справи, суд може забезпечити позов повністю або частково. Про забезпечення позову або відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову, підстави його обрання та вирішує питання про зустрічне забезпечення.

Обговорюючи питання про забезпечення позову шляхом накладання арешту на квартиру, суд бере до уваги наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору по даній справі є розірвання договору кредиту №К-10/2007 від 12 лютого 2007 року, укладеного між ОСОБА_1 та АТ, відповідно до якого відповідач зобов`язаний надати позивачу кредитні кошти в іноземній валюті на придбання нерухомості (споживчий кредит) в сумі 250 000 доларів США, під 10 % відсотків річних за користування кредитними коштами, із кінцевим строком повернення до 12 лютого 2012 року.

В забезпечення виконання зобов`язань укладено договір іпотеки від 27 лютого 2007 року, згідно якого позивачем передано в іпотеку відповідачу об`єкт житлової нерухомості: квартиру АДРЕСА_2 .

Отже даний спір стосується інтересів позивачки щодо наявності боргових зобов`язань перед відповідачем та наявності підстав для звернення стягнення на належну позивачці квартиру.

Судом встановлено, що постановою приватного виконавця від 25 червня 2019 року відкрито виконавче провадження. Також 25 червня 2019 року винесена постанова про стягнення з боржника основної винагороди та постанова про арешт майна боржника, в яких зазначено про звернення стягнення на нерухоме майно, а саме: квартиру, загальною площею 121,30 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 .

Таким чином, є підстави вважати, що вказана квартира, що є власністю ОСОБА_1 , може бути відчужена на користь третіх осіб.

Суд бере до уваги, що в разі задоволення позову та розірвання кредитного договору, можуть відпасти підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру, яка належить позивачці. Тому відчуження квартири до розгляду даної справи може порушити інтереси позивачки, захист яких вбачається із її позову.

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить з того, що забезпечення позову є не тільки гарантією виконання судового рішення в разі задоволення позовних вимог, а й засобом запобігання порушення прав.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі Дорани проти Ірландії Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття ефективний засіб передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

Враховуючи зазначені вище обставини, суд приходить до переконання що забезпечення позову шляхом накладення арешту на вказану квартиру, є необхідним та оправданим завданнями цивільного судочинства та забезпечуватиме ефективний захист прав та інтересів позивачки.

Обираючи зазначений вид забезпечення позову, виходячи із характеру спору, суд приходить до переконання, що такий вид забезпечення позову не порушить інтереси сторін та інших осіб.

Також суд приходить до переконання, що такий вид забезпечення позову відповідає пред`явленим позовним вимогам.

Обговорюючи питання про забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого напису суд приходить до наступних висновків.

Згідно п. 6 ч.1 ст.150 ЦПК України, позов забезпечується шляхом, зокрема зупинення стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником в судовому порядку.

Позивачка у своєму позову не оскаржує виконавчий документ, а тому підстав для застосування даного виду забезпечення не мається.

Обираючи вид забезпечення позову, виходячи із характеру спору, суд враховує інтереси сторін та інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати представник позивачки, пред`явленим вимогам, у зв`язку з чим вважає необхідним заяву задовольнити частково, та забезпечити позов шляхом накладення арешту на нерухоме майно.

Підстав, які б визначали необхідність застосування зустрічного забезпечення позову в порядку ст.154 ЦПК України, судом не встановлено.

Керуючись ст.ст.2, 150-153, 157, 260-261, 353, 354, ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Заяву представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Сініченка Ігора Сергійовича про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «TRASTA KOMERCBANKA» про розірвання договору кредиту задовольнити частково.

Накласти арешт на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_3 .

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення. Учасник справи, якому ухвала суду не були вручені у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Прасолов В.М.