Номер провадження 2/754/683/20
РІШЕННЯ

Іменем України

20 лютого 2020 року Деснянський районний суд міста Києва в складі

головуючого судді Таран Н.Г.,

секретаря судового засідання Раєвського П.А..

за участю:

представника позивача - адвоката Усенка М.М.,

представиків відповідача - адвоката Дмитриченко М.О., Гребенюк А.Ф.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Житлово-будівельного кооперативу «Будівельник-6» про визнання права власності на нерухоме майно,-

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2016 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого посилається на те, що 02.01.1977 року по 24.09.1987 року та з 23.08.1989 року по 05.02.2001 року працювала в ЖБК «Будівельник-6» двірником, загалом більше 22 роки. Рішенням виконавчого комітету Дніпровської районної ради народних депутатів від 27.11.1978 року за №594, було вирішено погодитись з пропозицією правління житлово-будівельного кооперативу «Будівельник-6» про надання службової-житлової площі в однокімнатній квартирі площею 17,7 кв.м по АДРЕСА_1 на 2 особи - позивачц та її дочці - ОСОБА_2 . На підставі вищевказаного рішення, 11.12.1978 року позивачу було видано ордер на право зайняття службового жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1 . Рішенням Виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 19.02.1990 року №165 «Про вирішення окремих житлових питань по ЖБК», рішенням загальних зборів членів житлово-будівельних кооперативів надали позивачу на родину з 5-ти осіб, однокімнатну квартиру № 160 площею , 18,29 кв .м. , замість спірної однокімнатної квартири №3 , у цьому ЖБК. Відповідно довідки Виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 21.12.1984 року за № 6253/5, позивач із членами сім`ї зараховані на облік, та перебували перші на черзі для вступу в житлово-будівельний кооператив на 2-х кімнатну квартиру. У спірній квартирі № 3 , на час придбання квартири № 160 , вже проживало дві сім`ї (позивач із чоловіком, дочка, зять та їх дитина). З метою покращення житлових умов позивач не отримала, а купила однокімнатну квартиру №160 , для своєї доньки (яка також перебувала на квартирному обліку), в порядку черги квартирного обліку, сплативши за квартиру повну вартість, 3000,00 крб. Дочка із чоловіком та дитиною, переїхали у квартиру №160 , а позивач зі своїм чоловіком залишились у квартирі №3 , і продовжувала працювати двірником до 2001 року. Як виявилось з листів Головного управління житлового забезпечення КМР, Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, квартира АДРЕСА_1 не значиться службовою та роз`яснено, що виділення службового приміщення у будинках житлово-будівельних кооперативів законодавством не передбачено. Таким чином, квартира №3 , яку позивач займає не є службовою та надавалася їй у користування, в зв`язку з займанням посади двірника «Більшовик-6». Тобто, на даний час спірна квартира належить на праві приватної власності відповідачу по справі. Згідно наданих письмових пояснень членами кооперативу голові правління ЖБК «Будівельник-6» від 01.04.2013 року коли позивачу було надано квартиру АДРЕСА_7 вона на загальних зборах членів кооперативу просила членів кооперативу про надання їй у користування спірної квартири, які їй дозволили користуватись та проживати в спірній квартирі без жодних документів, тобто безпідставно. Оскільки згідно Рішення Виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 19.02.1990 року №165 «Про вирішення окремих житлових питань по ЖБК», рішенням загальних зборів членів житлово-будівельних кооперативів позивачу надали однокімнатну квартиру № 160, замість спірної однокімнатної квартири №3 , у цьому ЖБК, то вона фактично й юридично втратила право на користування спірною квартирою. Проте, позивач постійно, добросовісно користується спірною квартирою з 27.02.1990 року по даний час, тому вважає, що відповідно ст. 344 ЦК України має право на набуття права власності на спірну квартиру.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Таран Н.Г. від 15.11.2016 року позовну заяву було залишено без руху.

У зв`язку з усуненням позивачем недоліків позовної заяви, ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Таран Н.Г. від 07.12.2016 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання.

15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції.

У відповідності до п.п. 9 п.1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції справи в судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Таким чином, подальший розгляд цієї справи відбувається за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України.

У судовому засіданні представник позивача - адвокат Усенко М.М., заявлені позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представники відповідача - адвокати Дмитриченко М.О., Гребенюк А.Ф. у судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, посилаючись на те, що ОСОБА_1 достовірно знала, що спірна квартира надана їй у користування та належить на праві власності відповідачу.

Суд, заслухавши учасників справи, вислухавши покази свідків, вивчивши матеріали справи, приходить до наступного.

Стаття 16 ЦК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Верховний Суд України в своєму Листі від 01.04.2014 року «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України» значив, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Так, стаття 9 ЖК України визначає, що громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду, або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 121, ч. 1 ст. 122 ЖК України, службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації. На підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане жиле приміщення.

ОСОБА_1 з 02.01.1977 року по 24.09.1987 року та з 23.08.1989 року по 05.02.2001 року працювала у ЖБК «Будівельник-6» двірником.

Рішенням виконавчого комітету Дніпровської районної ради народних депутатів від 27.11.1978 року за №594, було вирішено погодитись з пропозицією правління житлово-будівельного кооперативу «Будівельник-6» про надання службової житлової площі в однокімнатній квартирі площею 17,7 кв.м по АДРЕСА_1 в кількості 2 особи - громадянці ОСОБА_3 та її дочці - ОСОБА_2 . Також, відповідно до вказаного рішення спірна квартира була надана відповідачу на період праці двірником.

На підставі вищевказаного рішення, 11.12.1978 року ОСОБА_1 було видано ордер на право зайняття службового жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до архівного витягу з рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 19.02.1990 року №165 «Про вирішення окремих житлових питань по ЖБК» рішенням загальних зборів членів житлово-будівельно кооперативу було прийнято рішення про надання ОСОБА_1 на родину з п`яти осіб однокімнатну квартиру №160 , площею 18,29 кв.м., замість спірної однокімнатної квартири № 3 у цьому ЖБК.

На підставі вищевказаного рішення, 27.02.1990 року ОСОБА_1 як члену ЖБК на сім`ю з п`яти осіб було видано ордер на жиле приміщення - однокімнатну квартиру АДРЕСА_7 .

Відповідно до копії протоколу засідання правління ЖБК «Будівельник-6» від 10.09.1998 року вбачається, що ОСОБА_1 була виділена квартира №160, квартира №3 є власністю кооператива і її вартість була виплачена членами ЖБК. Квартира надавалась двірникам для тимчасового проживання на строк роботи в кооперативі. Договори з працівниками ЖБК про надання їм цього житла ніколи не укладались. Квартиру №3 залишили у власності кооперативу, так, як може розглядатись питання тільки про її продаж за повною ринковою вартістю.

Крім того, з листів Головного управління житлового забезпечення КМР, Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, які адресовані голові правління ЖБК «Будівельник-6» Гребенюк А.Ф. вбачається, що квартира АДРЕСА_1 не значиться службовою та роз`яснено, що виділення службового приміщення у будинках житлово-будівельних кооперативів законодавством не передбачено. Отже, з вказаних листів вбачається, що квартира АДРЕСА_1 , яку займає ОСОБА_1 не є службовою та надавалася останній у користування, у зв`язку з займанням посади двірника ЖБК «Більшовик-6».

Допитана судом у якості свідка ОСОБА_5 суду пояснила, що існувала домовленість з позивачем стосовно того, що їй нададуть як двірнику двокімнатну квартиру в ЖБК «Будівельник-6». Покійний чоловік свідка був головою ЖБК, а свідок ходила на збори як мешканець будинку.

Допитана судом у якості свідка ОСОБА_6 суду пояснила, що з 1977 року позивач працювала двірником в ЖБК «Будівельник-6» і їй запропонували купити квартиру на 9 поверсі. При цьому позивач продовжувала проживати в квартирі на першому поверсі. За комунальні послуги ОСОБА_1 платила. Квартиру ОСОБА_1 давали на 10 років, а потім надавали ще. Про рішення суду щодо вислення з квартири ОСОБА_1 відомо.

Свідок ОСОБА_7 в суді показала, що їй відомо про те, що позивачу надали право викупити квартиру на 9 поверсі для доньки, з умовою що вона буде проживавати в квартирі №3 , з правом подальшого викупу. За квартиру № 3 сплатили пай усі мешканці ЖБК, окрім ОСОБА_1 .

Допитана судом у якості свідка ОСОБА_8 суду пояснила, що з самого початку квартиру №3 вирішили залишити для проживання двірника, який буде працювати в кооперативі. Квартиру №160 продали ОСОБА_1 за вартістю паю. Квартиру №3 позивач не хотіла залишати та казала, що ще буде працювати двірником. Давали позивачу проживати в квартирі, поки вона працювала двірником. Загальними зборами кооперативу вирішили виселити ОСОБА_1 з квартири. ОСОБА_1 квартиру оформила на дочку і зараз не є власником квартири. Двірником ОСОБА_1 працювала приблизно 10 років та коли вона звільнилась з посади не відомо. Рішення про виселення ОСОБА_1 приймали в 1989 році.

Свідок ОСОБА_9 вказувала на те, що квартира №3 була виділена кооперативом для тих, хто працює двірником. Позивачу надавали ще одну квартиру, однак попередню вона повинна була звільнити. Відомо, що приймалось рішення про виселення ОСОБА_1 з квартири. Всі обурені тим, що позивач не звільняє квартиру. Не було рішення, яким би ОСОБА_1 було дозволено залишатися проживати у спірній квартирі.

Свідок ОСОБА_10 суду пояснила, що ОСОБА_1 з 1978 року працювала двірником в ЖБК "Будівельник-6" та попросилась жити в квартирі №3 і їй дозволили, пока вона працювала двірником. Квартира №160 звільнилась в 1998-2000 роках і позивач попросила, щоб їй дали цю квартиру, а вона попросила, щоб їй надали можливість працювати двірником та проживати в квартирі № 3. Загальними зборами було вирішено виселити позивача з квартири. Члени ЖБК "Будівельник-6" обурені тим, що ОСОБА_1 надалі проживає в квартирі №3 . Була свідком того, як ОСОБА_1 дозволили проживати в квартирі №3 тільки на період її роботи двірником. Квартира №16 була куплена на залишкові кошти.

Відповідно до ч. 1 ст. 384 ЦК України будинок, споруджений або придбаний житлово-будівельним (житловим) кооперативом, є його власністю.

Частиною 3 ст. 19 Закону України «Про кооперацію» передбачено, що кооператив є власником будівель, споруд, грошових та майнових внесків його членів, виготовленої продукції, доходів, одержаних від її реалізації та провадження іншої передбаченої статутом діяльності, а також іншого майна, придбаного на підставах не заборонених законом.

Відповідно до п. 19 постанови Пленуму ВСУ від 12.04.1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про виселення із службових жилих приміщень необхідно встановлювати, чи віднесено спірне жиле приміщення до службових. При цьому, слід виходити з того, що приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду вважаються службовими з часу винесення рішення виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті ради про включення їх до числа службових.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 11.12.2013 року, яке ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 13.02.2014 року залишено без змін, відмовлено у задоволенні позову ЖБК «Будівельник-6», про усунення перешкод та виселення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04.02.2015 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11.12.2013 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 13.02.2014 року скасовано та справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 10.12.2015 року задоволено позовну заяву Житлово-будівельного кооперативу «Будівельник-6» до ОСОБА_1 , третя особа: Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація, про усунення перешкод та виселення.

Зокрема, вказаним рішенням суду усунуто перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом примусового виселення ОСОБА_1 , без надання іншого житлового приміщення. Зобов`язано ОСОБА_1 , звільнити квартиру АДРЕСА_1 .

Крім того, вказаним рішенням суду встановлена та обставина, що квартира АДРЕСА_1 , яку наразі займає позивач не є службовою та надавалася останній у користування, в зв`язку з займанням посади двірника ЖБК «Більшовик-6».

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 10.02.2016 року та ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.09.2016 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10.12.2015 року залишено без змін.

Отже, вбачається, що зазначена вище квартира не має статусу службового, а є власністю ЖБК «Будівельник-6», позивач у свою чергу вселилась до спірної квартири за пропозицією ЖБК «Будівельник-6» та надана вона була їй як працівниці на період її роботи двірником, а тому, вона є тимчасовим мешканцем в спірній квартирі.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних, прав, свобод чи законних інтересів.

Жодних належних доказів на підтвердження заявленого позивачем позову матеріали справи не містять.

Позивач в порушення ст.ст. 12, 81 ЦПК України, не довів належними та допустимими доказами, що відповідачі порушили право позивача.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що позовні вимоги позивача не обґрунтуванні та є такими, що не знайшли свого підтвердження у ході судового розгляду справи, тому задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 9, 121, 122 ЖК України, ст.стс. 16, 384 ЦК України, ст.ст. 4, 12, 13, 76-82, 141, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Житлово-будівельного кооперативу «Будівельник-6» про визнання права власності на нерухоме майно - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено 28.02.2020 року.

Суддя: Н.Г. Таран