Справа № 357/8470/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2020 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Ярмола О. Я. ,

при секретарі - Кривенко О. С.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні у залі суду № 5 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що на підставі договору купівлі-продажу він є власником квартири під АДРЕСА_1 . В даній квартирі зареєстрована відповідач по справі, ОСОБА_2 , яка приходиться позивачу бувшою дружиною та яка з жовтня 2018 року в квартирі не проживає, добровільно залишила житло, вибувши в інше місце проживання, участі в оплаті комунальних платежів не приймає, виписатись з квартири добровільно не бажає, не з`являється за місцем своєї реєстрації. Факт реєстрації відповідача створює ряд незручностей для позивача як власника житла, а тому позивач просить суд визнати відповідача такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнала, суду надано відзив відповідача на позов.

Заслухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення.

В судовому засіданні встановлено, що позивач являється власником квартири під АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 22.11.2007 року, витягу з Державного реєстру правочинів (а.с.6,7).

Встановлено, що сторони перебували в шлюбі з 12.09.2008 року по 11.01.2019 року. Наведене підтверджується копією рішення Білоцерківського міськрайонного суду по справі № 357/10744/18 про розірвання шлюбу. (а.с.12).

Як вбачається з витягу Реєстру територіальної громади м.Біла Церква 15.2-03/10445 від 02.09.2020 року, в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровано чотири особи: власник ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , який приходиться батьком власника житла, ОСОБА_4 , який приходиться сином власника житла та ОСОБА_2 - бувша дружина власника житла й відповідач по даній справі (а.с.16).

Судом встановлено, що протягом останніх двох років позивач одноособово утримує житло, відповідач не сплачує комунальні платежі.

Також, з пояснень сторін встановлено, що до вересня 2018 року сторони разом утримували майно, спільним коштом проводили ремонтні роботи, облаштовували своє житло. Сторони мали усну домовленість, що після виселення з квартири, відповідач продовжуватиме бути зареєстрованою в кв. АДРЕСА_1 . Наведене ствердили сторони в судовому засіданні.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_5 , яка більше 20 років проживає в будинку АДРЕСА_3 , суду показала, що раніше позивач проживав однією сім`єю з відповідачем і їх дитиною. З 2018 року свідок не бачила ОСОБА_2 , зі слів свого чоловіка свідку відомо, що ОСОБА_2 переїхала в інше помешкання, а позивач вже має іншу сім`ю. Свідок ОСОБА_6 , проживає по сусідству, в будинку АДРЕСА_3 протягом 50 років, суду показала, що востаннє ОСОБА_2 свідок бачила два роки тому. Ніяких перешкод в користуванні житлом їй ніхто не чинив, відповідач добровільно залишила помешкання.

Позивач суду пояснив, що з відповідачем по справі - ОСОБА_2 перебував в шлюбі по грудень 2019 року. Позивач суду пояснив, що квартира де зареєстроване місце проживання його бувшої дружини, належить позивачу, була придбана до шлюбу. Подружні відносини погіршились, сторони припинили сімейні відносини, в жовтні 2018 року відповідач з дитиною добровільно виселилися з квартири, забравши всі свої особисті речі, залишила ключі та переїхала проживати до своєї подруги в інше помешкання, проживає в орендованій квартирі, але в добровільному порядку не бажає знятись з реєстраційного обліку. Відповідач не приймає жодної участі в утриманні спірного житла та оплаті комунальних послуг. Позивач зазначив, що відповідач має іншу сім`ю, добровільно виселилася з квратири де проживала до осені 2018 року, перешкод в користуванні жилим приміщенням їй ніхто не чинив. Позивач не заперечує щоб його малолітній син залишився зареєстрованим в кВ. АДРЕСА_1 . Відповідач обговорила позивача, була сварка, а тому позивач ставить питання про зняття з реєстрації ОСОБА_2 в його квартирі.

Відповідач в судовому засіданні пояснила, що дійсно зареєстрована, але не проживає з вересня 2018 року в квартирі АДРЕСА_1 , оскільки позивач вигнав її з дитиною з цієї квартири, забрав ключі, в телефонній розмові повідомив, що вивіз її речі в офіс за місцем роботи. ОСОБА_2 добровільно речі не збирала, не виселялася, позивач попросив залишити ключі для своєї матері в поштовій скриньці і, більше ключів не повернули. А тому, відповідач з сином вимушена була проживати у подруги, а згодом винаймати собі житло. В шлюбі сторони прожили близько 10 років, вели спільне господарство, разом зробили сучасний ремонт, умебльовували квартиру, відповідач несла витрати на ремонт, мала більший дохід, ніж позивач. Відповідач ніколи не втрачала інтерес до квартири, не відмовлялася від проживання, в спірній квартирі знаходяться її речі, побутова техніка. Відповідач вважає, що заявлені позивачем позовні вимоги призводять до порушення прав та інтересів їх дитини, оскільки син зареєстрований з позивачем, але фактично проживає разом з матір`ю, позивач не сплачує аліменти. Відповідач ОСОБА_2 з сином проживають в орендованому помешканні по АДРЕСА_4 , а позивач проживає по АДРЕСА_5 , має іншу сім`ю, а тому не проживання відповідача в спірній квартирі ніяким чином не перешкоджає позивачу володіти майном.

При вирішенні даної справи суд виходить з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленим цим кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних, або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Це ж положення закріплено в ст.9 ЖК України, згідно якої ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підставі в порядку, передбачених законом.

За ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

За ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Проаналізувавши надані суду докази по справі, суд приходить до висновку, що позов не знайшов свого підтвердження в суді, оскільки судом встановлено, що ОСОБА_2 , яка є бувшим членом сім`ї позивача, примусово було позбавлено права користування спірним житлом. Позивач в судовому засіданні підтвердив, що у відсутність ОСОБА_2 , вивіз її речі та на його прохання відповідач залишила ключі від квартири в поштовій скриньці. Відповідач не має вільного доступу до квартири. ОСОБА_2 не має власного житла де могла б зареєструвати своє місце проживання. Відповідач не втратила інтерес до помешкання де зареєстроване її місце проживання і де знаходяться спільні речі. Крім того, позивач підтвердив наявність усної безстрокової домовленості із ОСОБА_2 щодо її реєстрації в спірній квартирі, але погіршення стосунків між сторонами спричинило порушення позивачем цієї домовленості та звернення до суду з даним позовом.

Позивач скористався своїм правом на судовий захист, однак його позиція не знайшла свого підтвердження в ході судового розгляду справи, позивач не навів підстав для визнання відповідача такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Підстави позову не можна змішувати з нормами права, на які посилається позивач. Зазначений висновок узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду України, який зазначав, що під підставами позову, які згідно зі ст. 49 ЦПК може змінити лише позивач, слід розуміти обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, а не самі по собі посилання позивача на певну норму закону, яку суд може замінити, якщо її дія не поширюється на ці правовідносини.

При цьому, цими обставинами можуть бути лише юридичні факти матеріально-правового характеру, тобто такі факти, які тягнуть певні правові наслідки: виникнення, зміну чи припинення правовідносин. Юридичні факти матеріально-правового характеру, які визначені як підстави позову, свідчать про те, що між сторонами існують правовідносини і що внаслідок певних дій відповідача ці відносини стали спірними. В свою чергу, від характеру спірних правовідносин залежить правова кваліфікація спору.

Так, позивач послався на норму Закону щодо непорушності права власності та ст. 405 ЦК України, однак підстави, які викладені в позовній заяві не відповідають встановленим обставинам по суті спору. Зокрема, судом встановлено, що відповідач не перешкоджає позивачу користуватися його квартирою. Відповідач залишила спірне житло, але не добровільно, і на даний час, не має вільного доступу до квартири. Відповідач не втратила інтерес до житла, де, також, зареєстроване місце проживання її малолітнього сина. Позивач не ставив вимогу до відповідача про відшкодування йому витрат на утримання житла. Між сторонами була домовленість щодо реєстрації місця проживання відповідача в спірній квартирі, та позивачем не обґрунтовано підстав для порушення цієї домовленості.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є безпідставними та необгрунтованими, а тому суд відмовляє в задоволенні позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 317,391,405 ЦК України, ст.ст. 12, 13,49, 81, 141, 258- 265,354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного тексту судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення суду виготовлено 30.11.2020 року.

СуддяО. Я. Ярмола