Дата документу 24.11.2020 Справа № 336/2352/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/3420/20 Головуючий у 1-й інстанції: Зарютін П.В..
Є.У.№ 336/2352/19 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Дашковської А.В.,

Подліянової Г.С.

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Прокуратури Запорізької області, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області в особі ліквідаційної комісії ГУМВС України в Запорізькій області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу досудового розслідування,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17 вересня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулося до суду з позовом до Державної казначейської служби України, Прокуратури Запорізької області, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області в особі ліквідаційної комісії ГУМВС України в Запорізькій області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу досудового розслідування.

В обґрунтування позову зазначала, що під час досудового розслідування кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі ЄРДР) за №0000370, 20 березня 2013 року її повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1, 2 ст.302 КК України звідництво для розпусти, вчинене з метою наживи та 21березня 2013 року застосовано запобіжний захід у вигляді особистої поруки. Вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 09 грудня 2015 року, її визнано невинуватою у вчиненні вказаного правопорушення та виправдано на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпана можливість їх отримання. Отже, відносно неї мало місце незаконне повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, внаслідок чого вона з 20 березня 2013 по 09 грудня 2015 тобто 32 місяці 21 день перебувала під слідством та судом, а тому на підставі ч.3 ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», вона має право на відшкодування моральної шкоди у розмірі 136 371,00 гривень

Крім того, 30 липня 2014 під час досудового розслідування кримінальних проваджень, внесених до ЄРДР за №0002466 та №0002765, які в подальшому були об`єднані за №0002466, її повідомлено про підозру у вчиненні двох кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.307 КК України незаконне придбання, зберігання, перевезення з метою збуту, а також незаконний збут особливо небезпечних наркотичних засобів, вчинене повторно. За вказаним кримінальним провадженням вона також протягом 25 місяців 9 днів в період з 30 липня 2014 року (повідомлення про підозру) по 08 вересня 2016 (дата набрання законної сили виправдувальним вироком) була незаконно піддана слідству. Розмір морального відшкодування за вказаними кримінальними провадженнями становить 105 540,00 грн.

Під час здійснення досудового розслідування кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0002466, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України, ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 06 серпня 2014 року до неї застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. З урахуванням строку, на який був продовжений запобіжний захід, вона перебувала під вартою з 06 серпня 2014 року по 03 грудня 2014 року, а всього строк тримання під вартою становив 3 місяці 27 днів. Відповідно, моральна шкода, завдана їй за період перебування в місцях позбавлення волі на час дії запобіжного заходу становить 16 164,00 грн.

У Запорізькому слідчому ізоляторі вона утримувалась з 23 грудня 2015 по 31 січня 2016 року, з 01 лютого 2016 року по 03 липня 2016року відбувала покарання в Приазовській виправній колонії №107, а з 03 липня 2016 року її направлена до Київського слідчого ізолятора для участі в судовому засіданні з розгляду касаційної скарги, де знаходилась по 26 липня 2016 року, коли відповідно до ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ її звільнена з-під варти в залі суду. Таким чином, термін, протягом якого вона зазнавала моральної шкоди, пов`язаної з відбуванням покарання у вигляді позбавлення волі з 23 грудня 2015 по 26 липня 2016 становить 7 місяців та 3 дні. Час перебування позивачки під слідством та судом, враховуючи обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та відбування покарання у виді позбавлення волі, становить 11 місяців. Моральна шкода, завдана за період перебування в місцях позбавлення волі під час відбуття покарання (з 23 грудня 2015 року по 26 липня 2016року), становить 29 616,00 грн.

Перебуваючи під слідством та судом у зв`язку із кримінальним провадженням за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.302 КК України, вона зазнала моральних страждань, що полягали у хвилюванні за подальшу долю, обуренні у зв`язку із незаконним обвинуваченням. Оскільки та обставина, що вона є підозрюваною у кримінальній справі, стала відома знайомим та сусідам, ставлення оточуючих до неї змінилось до недовірливого та зневажливого. У зв`язку із досудовим розслідуванням та розглядом кримінального провадження за ст. 307 КК України, до вказаних моральних страждань додались й хвилювання щодо можливості тривалого позбавлення волі у зв`язку із незаконним обвинуваченням. Вона втратила нормальний життєвий уклад, оскільки захист від обвинувачення вимагав постійного очікування викликів до органів досудового розслідування, суду. Вона була позбавлена можливості офіційного працевлаштування завдяки біографічним даним та можливістю засудження. Крім того, впливу зазнало й її сімейне життя, оскільки через загрозу тривалого позбавлення волі із нею ОСОБА_3 припинив відносини співмешканець.

Позивачка вважала, що тривале незаконне позбавлення її волі є порушенням ст.29 Конституції України. Тяжкі моральні страждання під час позбавлення волі, за її твердженням, полягали у повністю зміненому життєвому укладі, позбавленні нормального спілкування із близькими та родичами, частих етапуваннях, відсутності належного лікування та гігієнічного догляду, постійних соціально-побутових незручностях. Її моральні страждання за весь час тримання під вартою мають оцінюватись еквівалентно одинадцяти місяцям перебування під вартою, тому достатнім розміром відшкодування вважає суму у розмірі 500 000,00 гривень.

Посилаючись на вказані обставини, просила суд стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби 741 911 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Шевченківськогорайонного суду м. Запоріжжя від 17 вересня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково.

Стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом безспірного списання з рахунку, на якому обліковуються кошти державного бюджету, передбачені на державні видатки за бюджетною програмою КПКВК 3504030, на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органу досудового розслідування, у сумі 196 537,74 грн. .

В іншій частині у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Судове рішення мотивовано тим, що спричинення моральної шкоди позивачці є доведеним та з урахуванням часу перебування останньої під слідством і судом 41 місяць 19 днів, а також характеру, тривалості страждань визначено мінімальний розмір відшкодування.

В апеляційній скарзі про зміну судового рішення і задоволення позову у повному обсязі ОСОБА_1 , яка змінила прізвище на ОСОБА_4 , зазначає, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права і неправильно визначений розмір моральної шкоди. Вважає, що має право на відшкодування моральної шкоди окремо за кожний епізод незаконного притягнення до кримінальної відповідальності і перебування в місцях позбавлення волі. Судом не дана оцінка показанням свідків. Визначена судом першої інстанції сума морального відшкодування не компенсує в повній мірі її душевні страждання.

У відзиві на апеляційну скаргу Запорізька обласна прокуратура зазначила, що апеляційна скарга є безпідставною та надуманою, а рішення суду першої інстанції є цілком обґрунтованим та таким, що відповідає нормам закону, судовій практиці, а тому просила про відмову у задоволені апеляційної скарги.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника позивача адвоката Валька В.С., заперечення прокурора Редьки М.В., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно статті 375 ЦП К України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Встановлено, що Шевченківським РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області здійснювалось досудове розслідування кримінального провадження, внесеного 08.02.2013 до ЄРДР за №0000370, за ознаками вчинення кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч.1,2 ст.302 КК України, а також, об`єднаного на підставі постанови прокурора Шевченківського району м.Запоріжжя від 06.08.2014 (із кримінальним провадженням, внесеним до ЄРДР за №0002765 від 28.07.2014) кримінального провадження, внесеного 03.07.2014 до ЄРДР за №0002466, за ознаками вчинення кримінальних правопорушення (злочинів), передбачених ч.2 ст.307 КК України.

20.03.2013 позивачці повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч.1,2 ст.302 КК України.

30.07.2014 позивачці повідомлено про підозру у вчиненні двох епізодів кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч.2 ст.307 КК України.

Згідно протоколу допиту підозрюваної, складеного старшим слідчим СВ Шевченківського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області Пашком О.С. від 28.03.2013 в межах досудового розслідування кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0000370, ОСОБА_1 від участі захисника відмовилась, їй роз`яснено зміст ст.18 КПК України щодо, зокрема, свободи від самовикриття. Відповідно до протоколів допиту підозрюваної, складених слідчим СВ Шевченківського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області Каульком О.С. 30.07.2014 та 06.08.2014 в межах досудового розслідування кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0002466, ОСОБА_1 від участі захисника відмовилась, крім того, їй роз`яснено зміст ст. 18 КПК України щодо, зокрема, свободи від самовикриття. Їх копії наявні у матеріалах справи.

Фактичні обставини справи, зазначені позивачкою у позовній заяві, у т.ч. щодо внесення до ЄРДР відомостей про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1, 2 ст. 302. ч.2 ст.307 КК України, стосовно об`єднання кримінальних проваджень, а також дати повідомлень ОСОБА_1 про підозру у вчиненні вказаних кримінальних правопорушень сторонами у справі не заперечувались.

Так, за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України, ОСОБА_1 затримана в порядку ст.208 КПК України 06.08.2014.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м.Запоріжжя про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у справі №336/6086/14-к, пр.1-кс/336/619/2014 від 07.08.2014 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до підозрюваної ОСОБА_1 . Строк рахується з 07.08.2014 на 60 діб до 05.10.2014, визначено розмір застави (http://reyestr.court.gov.ua/Review/69501214).

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 09.09.2014 об`єднано кримінальні провадження №336/6604/14-к, пр.1-кп/336/463/2014 за обвинуваченням ОСОБА_1 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України, та №336/2732/13-к, пр.1-кп/336/29/2014 за обвинуваченням ОСОБА_1 у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.1, 2 ст. 302 КК України, в одному. Призначено судовий розгляд кримінального провадження. Постановлено вважати обраним по об`єднаному кримінальному провадженню запобіжний захід стосовно ОСОБА_1 у вигляді тримання під вартою, у зв`язку із чим перераховано обвинувачену за Шевченківським районним судом м.Запоріжжя. Продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_1 строком на 60 днів, який відраховується з 06.10.2014 по 04.12.2014 (http://reyestr.court.gov.ua/Review/45335959).

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Запоріжжя у цій же справі від 03.12.2014 в задоволенні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відмовлено. Змінено запобіжний захід, обраний відносно ОСОБА_1 , з тримання під вартою, на домашній арешт. Строк дії запобіжного заходу постановлено відраховувати з 03.12.2014 по 31.01.2015. Заборонено обвинуваченій ОСОБА_1 залишати місце її проживання у період доби з 22-00 години вечора до 08-00 години ранку за адресою: АДРЕСА_1 , зобов`язано з`являтися за викликом суду у встановлений термін, не відлучатися із населеного пункту, в якому вона зареєстрована та проживає, без дозволу суду. Обвинувачену ОСОБА_1 вказаною ухвалою негайно звільнено з-під варти та зобов`язано невідкладно прибути до місця свого проживання (http://reyestr.court.gov.ua/Review/45336246).

Таким чином, ОСОБА_1 утримувалась під вартою з 06.08.2014 до 03.12.2014.

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 19.06.2015 об`єднано кримінальні провадження №336/3874/15-к, пр.1-кп/336/404/2015 за обвинуваченням ОСОБА_1 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, та №336/2732/13-к, пр.1-кп/336/4/2015 за обвинуваченням ОСОБА_1 у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.1, 2 ст. 302 ч.2 ст. 307 КК України, в одному. Призначено судовий розгляд. (http://reyestr.court.gov.ua/Review/45385341)

З матеріалів справи суд встановив, що вироком Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 18.09.2015 у кримінальному провадженні №336/2732/13-к, пр.1-кп/336/4/2015 визнано винною ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України та призначено їй покарання у вигляді 2 років позбавлення волі. У відповідності зі ст.75 КК України, звільнено ОСОБА_1 від відбування основного покарання, якщо вона протягом 2 років іспитового строку не вчинить нового злочину, а також виконає обов`язки, передбачені ч.1 ст.76 КК України. ОСОБА_1 визнано невинуватою у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України, та виправдано її на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України. ОСОБА_1 визнано невинуватою у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.302 КК України, та виправдано її на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України. (http://reyestr.court.gov.ua/Review/50639565).

Згідно з вироком суду, допитана у судовому засіданні ОСОБА_1 винуватою себе в інкримінованих їй кримінальних правопорушеннях передбачених ч.2 ст.302 та ч.2 ст. 307 КК України не визнала, заперечила усі обставини обвинувачення. Показала, що після засудження у 2012 році, працівники міліції почали робити спроби залучення її до участі у оперативних закупках наркотичних засобів, у оперативних заходах у якості понятої, робили пропозиції передати право власності на її квартиру, брати на себе вину у не скоєних нею злочинах. Вона зрозуміла, що може бути піддана певній провокації, проте висновків не зробила. Крім цього, той же чоловік, який вимагав у ОСОБА_1 переоформлення квартири, перед тим, як відносно ОСОБА_1 було розпочато досудове розслідування за ст.307 КК України, пропонував їй взяти на себе провину за обвинуваченням у торгівлі людьми в обмін на матеріальну винагороду з боку працівників міліції. Просила її виправдати за ч.2 ст.302 та ч.2 ст.307 КК України.

Ухвалою судової колегії по кримінальним справам Апеляційного суду Запорізької області від 09.12.2015 апеляційну скаргу прокурора прокуратури Шевченківського району м. Запоріжжя Ящук А.М. задоволено частково. Вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18.09.2015 в частині виправдання ОСОБА_1 за ч.2 ст.302 КК України та засудження її за ч.1 ст. 185 КК України залишено без зміни (http://reyestr.court.gov.ua/Review/54161891).

Вироком судової колегії по кримінальним справам Апеляційного суду Запорізької області від 09.12.2015 апеляційну скаргу прокурора прокуратури Шевченківського району м. Запоріжжя Ящук А.М. задоволено частково. Вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18.09.2015 в частині виправдання ОСОБА_1 за ч.2 ст.307 КК України скасовано. Визнано винною ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України та призначено їй покарання за ч.2 ст.307 КК України із застосуванням ст.69 КК України у вигляді позбавлення волі строком на 3 роки без конфіскації майна. На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів, передбачених ст.185 ч.1 КК України та ст.307 ч.2 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено остаточне покарання у виді 3 років позбавлення волі без конфіскації майна (http://reyestr.court.gov.ua/Review/54161892).

Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.07.2016 касаційні скарги прокурора, який приймав участь у розгляді провадження судом першої інстанції, та захисника Валько В.С. задоволено частково. Ухвалу Апеляційного суду м. Запоріжжя від 09.12.2015 щодо ОСОБА_1 залишено без зміни. Вирок Апеляційного суду м.Запоріжжя від 09.12.2015 щодо ОСОБА_1 скасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Звільнено ОСОБА_1 з-під варти в залі суду. За змістом ухвали, ОСОБА_1 під час досудового розслідування та в суді заперечувала свою причетність до скоєння злочину, передбаченого ч.2 ст.302 КК України, а докази, на які посилаються органи досудового розслідування, є непереконливими і не містять достовірної інформації, яка би свідчила про вчинення зазначеною особою указаного злочину (http://reyestr.court.gov.ua/Review/59322629).

Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Запорізької області від 08.09.2016 апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення. Вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 18.09.2015 щодо ОСОБА_1 в частині визнання її невинуватою і виправданні за обвинуваченням у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.307 КК України, залишено без змін (http://reyestr.court.gov.ua/Review/61453407).

Згідно з відповіддю Південно-східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції на адвокатський запит адвоката Валька В.С. від 26.09.2017, копія якого міститься у справі, ОСОБА_1 з 23.12.2015 трималась у Запорізькому слідчому ізоляторі, 01.02.2016 направлена для подальшого відбування покарання до Приазовської виправної колонії (№107). Відповідно до ухвали ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.06.2016 ОСОБА_1 03.07.2016 направлена з Приазовської виправної колонії (№107) до Київського слідчого ізолятору для участі в судовому засіданні з розгляду касаційної скарги.

Отже, судом встановлено, що ОСОБА_1 перебувала в Запорізькому слідчому ізоляторі з 23.12.2015 по 31.01.2016, відбувала покарання у вказаній вище виправній колонії з 01.02.2016 по 03.07.2016, а з 03.07.2016 по 26.07.2016 у Київському слідчому ізоляторі.

Загальній період перебування позивачки під слідством і судом склав 41 місяць 19 днів.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено,має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали своїх офіційні повноваження.

Стаття 62 Конституції України гарантує, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. У разі скасування вироку суду як неправосудного держава відшкодовує матеріальну і моральну шкоду, завдану безпідставним засудженням.

За змістом ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Пункт 9 частини 2 статті 16 ЦК України відносить відшкодування моральної (немайнової) шкоди до способів захисту цивільних прав та інтересів.

Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з п.5 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

За нормою ч.2 ст.1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади АР Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.

Згідно з ч.1,2,7 ст.1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

У межах спірних відносин таким законом є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01.12.1994 № 266/94-ВР (далі - Закон).

Механізм застосування положень Закону визначено Положенням про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженим наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04.03.1996 № 6/5/3/41, зареєстрованим в МЮУ 06.03.1996 за №106/1131 (зі змінами та доповненнями, далі - Положення), п.3 якого передбачено, що право на відшкодування шкоди у громадянина, який був незаконно засуджений судом, виникає у випадку повної його реабілітації.

Так, згідно з п.1 ч.1, ч.2 ст.1 Закону, відповідно до його положень підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, зазначених у ч.1 цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Як передбачено п.1 ч.1 ст. 2 Закону, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

За п.5 ч.1 ст.3 Закону, у наведених в ст.1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується (повертається) моральна шкода. В цьому випадку за змістом ч.1, 5, 6 ст. 4 Закону відшкодування шкоди провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Таким чином, Законом чітко визначено коло осіб, неправомірні дії чи бездіяльність яких породжує у позивача право на відшкодування шкоди, незалежно від того, діями якого саме органу досудового розслідування цю шкоду завдано.

За нормою ч.3 ст.13 Закону, відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тотожні норми містяться у Положенні (п.17).

Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України (ч.1 ст.1 КПК України). Кримінальне провадження - це досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (п.10 10 ч.1 ст.3 КПК України).

Відповідно до п.14 ч.1 ст.3 КПК України притягнення до кримінальної відповідальності стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Згідно з ч.4 ст. 532 КПК України судові рішення судів апеляційної та касаційної інстанцій набирають законної сили з моменту їх проголошення.

Позивачка просила застосувати показник мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, визначений у 2019 році, враховуючи дату подання позовної заяви.

Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02.12.2015 у справі № 6-2203цс15, відповідно до ч.3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. З таким висновком погодився і Верховний Суд в своїх численних постановах (зокрема, від 27.03.2019 у справі №405/7623/16-ц, пр. № 61-44914св18) (ч.4 ст. 263 ЦПК України).

Так, ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» установлено у 2020 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня 4 723,00 гривні.

Виправдання ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч.2 ст.302, ч.2 ст.307 КК України, є безумовною підставою для відшкодування завданої їй моральної шкоди, при цьому, за змістом вказаних вище норм, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства.

Врахувавши ту обставину, що судами здійснювався розгляд об`єднаного кримінального провадження, на підставі різних обвинувальних актів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що п.3 Положення (стосовно повної реабілітації) до спірних правовідносин застосуванню не підлягає, тому притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України, не виключає наявність підстав для стягнення моральної шкоди, завданої незаконними діями органу досудового розслідування, в межах кримінальних проваджень за ознаками вчинення кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч.2 ст.302, ч.2 ст.307 КК України. Виправдання з підстави, передбаченої п.3 ч.1 ст.284 КПК України як безумовно реабілітуючої є підтвердженням незаконних дій органів досудового розслідування, й таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки ст. 1176 ЦК України та Закону.

При розгляді вимог про відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції правильно виходить з того, що розмір компенсації ОСОБА_1 повинен бути визначений за період з дати повідомлення особі про підозру у вчиненні першого епізоду кримінального правопорушення (20.03.2013) до дати набрання вироком суду законної сили (на підставі ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 08.09.2016, який вважається останнім днем перебування ОСОБА_1 під слідством і судом), тобто, за 41 місяць 19 днів (правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі № 686/23731/15-ц, пр.№ 14-298цс18).

Доводи апеляційної скарги стосовно окремого розрахунку мінімального розміру моральної шкоди за певні періоди досудового розслідування кожного з кримінальних проваджень, а також окремо за періоди застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, відбування покарання, тобто окремо за кожну процесуальну дію, на вимогах Закону не ґрунтуються, адже чинним законодавством не передбачене багаторазове відшкодування моральної шкоди за незаконне притягненням особи до кримінальної відповідальності (правовий висновок, здійснений у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.03.2020 у справі № 641/8857/17, пр.№ 14-514цс19).

Із врахуванням розміру мінімальної заробітної плати за 2020 рік у сумі 4 723,00 гривні, сума відшкодування завданої ОСОБА_1 моральної шкоди за 41 місяць перебування під слідством та судом становить 193 643,00 грн. (41*4 723,00 грн.), а за 19 днів 2 894,74 грн. (4 723,00/31*19).

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» від 23.02.2006 передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, Заява № № 68490/01, § 62, ЄСПЛ від 12.07.2007).

Оскільки законодавець установив граничний розмір нижньої межі відшкодування моральної шкоди, в той час, як верхня межа такого відшкодування не встановлена, визначення розміру шкоди із урахуванням днів не суперечить змісту закону.

По справі не встановлено підстав для збільшення розміру відшкодування немайнових втрат, що підлягають компенсації позивачці, оскільки визначена сума є достатньою, із врахуванням обсягу заподіяної шкоди, глибини та тривалості моральних страждань, перебування позивачки протягом тривалого часу під слідством та судом, що, вочевидь, призвело до порушення її нормальних життєвих зв`язків. Доказів наявності обставин, які б зумовили її збільшення, позивачкою не надано.

До цього висновку суд першої інстанції дійшов із врахуванням конкретних обставин справи, а також засад розумності, виваженості, поміркованості та справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. (п. 9, 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», правовий висновок, здійснений у постанові Верховного Суду від 17.01.2020 у справі № 335/2436/18, пр.№ 61-3552св19).

Безумовно, що період здійснення кримінального провадження, тримання під вартою ОСОБА_1 та взяття під варту на підставі вироку для відбуття покарання у виді позбавлення волі завдали немайнових втрат позивачці, викликали її душевні страждання, що пов`язані й з соціально-побутовими складнощами в умовах слідчих ізоляторів та виправної колонії. Вона була змушена спростовувати своє незаконне обвинувачення, будучи позбавленою можливості знаходитися у звичних умовах проживання. Доказів розголосу інформації щодо ОСОБА_1 серед її оточення позивачкою не надано, як й не доведено зміни ставлення до неї, втрати зв`язків із родичами та близькими у зв`язку із досудовим розслідування та розглядом справи у суді.

При цьому, вказані вище періоди перебування під вартою та відбування покарання безумовно спричинили свій вплив на нормальні життєві зв`язки позивачки, що знайшло підтвердження показаннями допитаних судом свідків.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не врахована тяжкість моральних страждань, не дана оцінка поясненням свідків, є неспроможними, а лише свідчать про незгоду із рішенням суду першої інстанції в частині розміру морального відшкодування.

Докази та обставини, на які посилається позивачка в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

За вказаних обставин доводи апеляційних скарг про невідповідність висновків суду першої інстанції вимогам закону є безпідставними.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст. ст. 374,375,380-382ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17 вересня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 26 листопада 2020 року.

Головуючий І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

Г.С.Подліянова