Провадження № 2/522/4508/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2020 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Свяченої Ю.Б.,

при секретарі судового засідання Шеян І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приват Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИВ:

До Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою, в подальшому уточнивши її, звернувся представник ПАТ КБ « ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості у розмірі - 7927,45, дол. США, що за курсом 24,82 відповідно до службового розпорядження НБУ від 03.08.2016 року складає 196759,31 грн.

В обґрунтування позовних вимог представником позивача зазначено, що 01 лютого 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 49M, згідно з яким ПАТ КБ «ПриватБанк» зобов`язався надати ОСОБА_1 кредит у розмірі 20000 на термін до 01 червня 2009 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленому кредитним договором. Оскільки відповідач порушив умови договору в частині повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами, в нього виникла заборгованість в розмірі - 7927,45 долар США, що за курсом 24.82 відповідно до службового розпорядження НБУ від 03.08.2016 року складає 196759,31 грн. В рахунок забезпечення виконнання відповідачем зобов`язань за кредитним договором № 49M від 01 лютого 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір поруки за № 49 МР1 від 01 лютого 2007 року.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 травня 2017 року ( суддя Тарасов А.В.) позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» заборгованість у розмірі 7927 доларів США 45 центів, що за курсом 24,82 відповідно до службового розпорядження НБУ від 03.08.2016 року складає 196759 грн. 31 коп. за кредитним договором № 49M від 01.02.2007 року та судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2951,39 грн. 39 коп.

Ухвалою суду від 14 березня 2020 року заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 травня 2017 року (суддя Шкамерда К.С.) скасовано. Цивільну справу за позовом ПАТ КБ «Приват Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором призначено до розгляду, призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання.

Ухвалою суду від 30 липня 2019 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.

До суду 11 вересня 2019 року від представника відповідача - ОСОБА_2 надійшла заява про застосування строків позовної давності, в обґрунтування якої представником відповідача зазначено, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з позовними вимогами, оскільки загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Пунктами 1.1. та 1.2. кредитного договору за № 49 М від 01 лютого 2007 року укладеного між ПАТ КБ « ПриватБанк» та ОСОБА_1 передбачено, що банк надає ОСОБА_1 кредит у вигляді відновлювальної лінії з лімітом кредитування 20000 дол. США, строком повернення 01 червня 2009 року. Тому, на думку представника відповідача, перебіг трирічного строку позовної давності, протягом якого банк мав право звернутися до суду із вимогами про стягнення заборгованості та процентів за користування кредитом за кредитним договором № 49 М від 01 лютого 2007 року розпочався, 02 червня 2009 року. Тому, банк мав право звернутися до суду із позовними вимогами про стягнення заборгованості не пізніше 02 червня 2012 року, натомість звернувся 17 серпня 2016 року. На підставі вищевикладеного просить, застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволені позовних вимог ПАТ КБ « ПриватБанк».

На підставі повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказана цивільна справа передана судді Свяченій Ю.Б. для розгляду по суті.

Ухвалою суду від 30 жовтня 2019 року вказану цивільну справу прийнято до свого провадження та призначено судове засідання на 11 грудня 2019 року.

У судове засідання 11 грудня 2019 року з`явився представник відповідача - ОСОБА_2 . Інші учасники справи у судове засідання не з`явились. Про час та місце розгляду справи повідомлялись. Про причини неявки суд не повідомляли. Судове засідання відкладене на 30 січня 2020 року.

У судове засідання 30 січня 2020 року з`явились представник позивача та представник відповідача - ОСОБА_2 . Відповідач - ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився. Про час та місце розгляду справи повідомлявся. Про причини неявки суд не повідомляв. Судове засідання відкладено на 17 березня 2020 року.

Судове засідання 17 березня 2020 року відкладено, з підстав неявки сторін по справі на 15 квітня 2020 року. Від представника позивача до суду надійшла заява про відкладення судового засідання, у зв`язку із запровадженням на території України карантинних заходів.

Судове засідання 15 квітня 2020 року відкладено, з підстав неявки сторін по справі на 20 травня 2020 року. Від представника відповідача до суду надійшла заява про відкладення судового засідання, у зв`язку із запровадженням на території України карантинних заходів.

Судове засідання 20 травня 2020 року відкладено, з підстав неявки сторін по справі на 01 липня 2020 року. Від представника позивача та представника відповідача - ОСОБА_2 до суду надійшли заяви про відкладення судового засідання, у зв`язку із запровадженням на території України карантинних заходів.

Судове засідання 01 липня 2020 року відкладено, з підстав неявки сторін по справі на 24 вересня 2020 року. Від представника позивача та представника відповідача - ОСОБА_2 до суду надійшли заяви про відкладення судового засідання, у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому процесі.

Судове засідання 24 вересня 2020 року відкладено, з підстав неявки сторін по справі на 05 листопада 2020 року.

Судове засідання 05 листопада 2020 року відкладено на 16 грудня 2020 року, з підстав знаходження судді на лікарняному.

У судове засідання 16 грудня 2020 року сторони не з`явились. Про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. До суду від представника позивача та представника відповідача - ОСОБА_2 надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги представника ПАТ КБ « Приватбанк» задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 01 лютого 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 49M, згідно з яким ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» зобов`язався надати ОСОБА_1 кредит у розмірі 20000 дол. США на термін до 01 червня 2009 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. В рахунок забезпечення виконнання відповідачем зобов`язань за кредитним договором № 49M від 01 лютого 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір поруки за № 49 МР1 від 01 лютого 2007 року.

В забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за вищевказаним кредитним договором 01 лютого 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 , ТОВ « Сенама» укладено договори поруки за № 49 МР1 та за № 49 МР2 за умовами якого вони зобов`язались у повному обсязі солідарно відповідати за виконання відповідачем зобов`язань щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків за Кредитом, а також можливих штрафних санкцій у розмірі та у випадках, передбачених договором кредиту.

Внаслідок неналежного виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за кредитним договором за № 49M від 01 лютого 2007 року, заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 травня 2017 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» заборгованість у розмірі 7927 доларів США 45 центів, що за курсом 24,82 відповідно до службового розпорядження НБУ від 03.08.2016 року складає 196759 грн. 31 коп. за кредитним договором № 49M від 01.02.2007 року та витрат по сплаті судового збору у розмірі 2951,39 грн. 39 коп.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 14 березня 2019 року заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 травня 2017 року скасовано.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Частиною 2 ст. 258 ЦК України передбачено, що спеціальна позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Частина 1 ст. 259 ЦК України передбачає, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, перебіг строку позовної давності почався з наступного дня після настання строку погашення чергового платежу за договором, тобто з 02 червня 2009 року. Строк позовної давності щодо звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості закінчився 02 червня 2012 року.

Згідно зі штампу, позивач звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до відповідачів 17 серпня 2016 року, тобто з пропуском як загального (трирічного) строку позовної давності щодо повернення кредиту та нарахованих відсотків.

За положеннями ч.4 ст.257 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частина перша статті 530 ЦК України).

За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу).

Зазначені висновки про правильне застосування норм права містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12.

Згідно з частинами 1, 4 ст.10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В пункті 570 рішення Європейського суду з прав людини від 20 вересня 2011 року у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії", визначено, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

З огляду на вказані норми закону та встановлені судом обставини справи суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 01 лютого 2007 року, з підстав пропуску позивачем строку позовної давності.

Щодо стягнення заборгованості за кредитним договором № 49M від 01 лютого 2007 року з ОСОБА_2 .

Судом встановлено, що в рахунок забезпечення виконнання відповідачем зобов`язань за кредитним договором між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір поруки за № 49 МР1 від 01 лютого 2007 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором за боржника за виконання ним свого обов`язку.

У разі солідарного обов`язку боржників кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників, так і від будь-кого з них окремо (ч. 1 ст. 543 ЦК України).

Частиною 1 статті 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткові (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Згідно зі ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

За змістом ст.ст. 559, 598 ЦК припинення зобов`язання поруки означає такий стан сторін правовідношення, при якому в силу передбачених законом обставин суб`єктивне право і кореспондуючий йому обов`язок перестають існувати.

Уживаний законодавцем у ч.1 ст.559 ЦК термін "порука" використовується в розумінні зобов`язального правовідношення поруки, з припиненням якого втрачає чинність договір поруки.

Порука - це строкове зобов`язання і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки належить до преклюзивних строків.

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов`язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Такий висновок зроблений Верховним Судом у справі №6-6цс14-1 (постанова від 17.09.2014).

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "пред`явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя.

При цьому зазначене положення не виключає можливості пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або із дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або із дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі, якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем)

Як вбачається з матеріалів справи позивач 22 червня 2016 року за вих. № 30.1.0.0/2-70201ОDMLL101 надсилав відповідачам, у тому числі ОСОБА_2 , вимоги про погашення заборгованості за договором кредиту, в яких просив погасити заборгованість за кредитним договором від 01 лютого 2007 року за № 49 М.

З договору поруки вбачається, що в ньому не встановлено строк, після якого порука припиняється, а умова п.10 договору про дію поруки до повного виконання зобов`язань за Кредитним договром, не може розглядатися як установлений строк дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам ст. 252 ЦК України. Вказане, не свідчать про те, що договором встановлено строк припинення поруки в розумінні ст.251, ч. 4 ст.559 ЦК України, тому у цьому випадку підлягають застосуванню норми ч.4 ст.559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Строк виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором закінчився 01 червня 2009 року, а банком вимога про погашення заборгованості до ОСОБА_2 була предявлена лише 22 червня 2016 року, тобто з пропущеним строком встаноленого ч.4 ст.559 ЦК України.

На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку, що позивачем було пропущено строк на звернення до суду з позовними вимогами до ОСОБА_2 , як поручителя за кредитним договором № 49 М від 01 лютого 2007 року за, а тому в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 слід відмовити.

Ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно із ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Таким чином, дослідивши матеріали цивільної справи суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Комерційний Банк «Приват Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На підставі вищевикладеного, ст.ст. 253,258,259.526,629,610,612, ст.ст. 2, 5, 10-13, 89, 258, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд-

ВИРІШИВ:

У задовленні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приват Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Одеського апеляційного суду через Приморський районний суд м. Одеси. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст рішення суду виготовлено 28 грудня 2020 року.

Суддя: Ю.Б. Свячена