Справа № 577/3539/20
Провадження № 2/577/1145/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2020 року Конотопський міськрайонний суд Сумської області

в складі:

головуючого судді Буток Т. А.

при секретарі Кузнєцовій О.Л.

розглянувши у відкритому судовому судовому засіданні в місті Конотоп справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу позики,

ВСТАНОВИВ :

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом та просить стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за позикою від 22.01.2018 року в розмірі 66960 грн. та заборгованість за позикою від 14.03.2018 року в розмірі 25621 грн. 50 коп., а також 925 грн. 82 коп. судового збору. Свої вимоги обгрунтовує тим, що 22.01.2018 року ОСОБА_2 позичив у неї 2400 доларів США, про що написав розписку, в якій зобов`язався повернути борг до 22.01.2019 року. Однак до даного часу не повернув борг, на її неодноразові прохання повернути гроші обіцяє, що поверне, але так цього і не зробив. Крім того, посилаючись на складні життєві обставини ОСОБА_2 14.03.2018 року знову звернувся до неї, щоб вона дала йому у борг 775 євро, про що написав розписку, в якій зобов`язався повернути борг до 01.05.2018 року. Однак і це грошове зобов`язання, як і попереднє, ОСОБА_2 не виконав. Вона неодноразово просила повернути позичені кошти, однак ОСОБА_2 відповідає, що поверне гроші, просто зараз у нього їх немає, у зв`язку з тимчасовими фінансовими труднощами. Оскільки свої зобов`язання відповідач не виконав, вона змушена звернутися з позовом до суду.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, надала заяву, просить справу розглядати без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити (а.с. 20).

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином (а.с. 21,23,25).

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню.

Норми Цивільного Кодексу України, а саме ст.ст.1046, 1047, 1049, 1050 визначають, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У постанові від 18.09.2013 року по справі №6-63цс13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики, Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема, договору.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В силу вимог ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: розірвання договору, сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

З наданих позивачем оригіналів розписок судом встановлено, що 22.01.2018 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошову позику у сумі 2400 доларів США та зобов`язався повернути в строк до 22.01.2019 року. Крім того 14.03.2018 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошову позику у сумі 775 євро та зобов`язався повернути в строк до 01.05.2018 року (а.с. 18,19)

Судом встановлено, що відповідач не виконав своїх зобов`язань за договором позики перед позивачем та на час розгляду справи сума коштів, яка не повернута відповідачем становить за позикою від 22.01.2018 року в розмірі 66960 грн. та заборгованість за позикою від 14.03.2018 року в розмірі 25621 грн. 50 коп.

За таких обставин, досліджуючи боргові розписки, яка міститься в матеріалах справи, суд приходить до висновку, що дані розписки є підтвердженням існування між сторонами договірних зобов`язань й відповідно свідчить про існування між сторонами саме укладеного договору позики та є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

При цьому, згідно із вимогами ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Оцінивши докази по даній справі в їх сукупності, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають задоволенню, ґрунтуються на нормах чинного законодавства і доведені доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає необхідним стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за позикою від 22.01.2018 року в розмірі 66960 грн. та заборгованість за позикою від 14.03.2018 року в розмірі 25621 грн. 50 коп.

Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути 925 грн. 82 коп. судового збору.

Керуючись ст. 202, 203, 509, 525, 526, 530, 610, 611 ЦК України, ст. 12, 13, 76-78, 81, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий 09 червня 2009 року Конотопським МВ УМВС України в Сумській області) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканки АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) заборгованість за позикою від 22 січня 2018 року в розмірі 66960 (шістдесят шість тисяч дев`ятсот шістдесят) грн. та заборгованість за позикою від 14 березня 2018 року в розмірі 25621 (двадцять п`ять тисяч шістсот двадцять одну) грн. 50 коп., а також 925 (дев`ятсот двадцять п`ять) грн. 82 коп. судового збору, а загалом 93507 (дев`яносто три тисячі п`ятсот сім) грн. 32 коп.

Рішення може бути оскаржене до Сумського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги до Конотопського міськрайонного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Буток Т. А.