КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/403/2020
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2020 року місто Київ

справа №369/1428/19

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача Публічного акціонерного товариства «БАНК «УКРАЇНСЬКИЙ КАПІТАЛ» на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 жовтня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Пінкевич Н.С., повний текст рішення складено 01 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства «БАНК «УКРАЇНСЬКИЙ КАПІТАЛ», третя особа: Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві про поділ спільного майна подружжя, виділ в натурі частки з майна та зняття арешту з майна,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до відповідачів, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просила:

зняти арешт з належних на праві власності ОСОБА_2 : домоволодіння загальною площею 68,4 кв.м, житловою площею 55,5 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,1478 га, кадастровий номер :02:005:0014, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: АДРЕСА_1 , накладений 13 листопада 2018 року постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві у виконавчому провадженні № 43562978;

у порядку поділу спільного майна подружжя ОСОБА_1 до ОСОБА_2 :

- виділити їй в натурі у власність та визнати за нею право власності на 1/2 частину домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , згідно з варіантом №3 висновку №1-26/04 від 26 квітня 2019 року, складеним судовим експертом ТОВ «Український центр судових експертиз» Голубенко І.М., яке складається з приміщень, позначених на технічному паспорті як: 1-1- коридор - 2,4 кв.м, 1-2 - санвузол - 1,8 кв.м, 1-3 - кухня - 6,7 кв.м, 1-4-а - житлова кімната - 21,3 кв.м, І - веранда - 2,0 кв.м, всього по житловому будинку - 34,2 кв.м;

- виділити їй в натурі у власність та визнати за нею право власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,1478 га, кадастровий номер :02:005:0014, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: АДРЕСА_1 , згідно з варіантом №2 (додатку №8) висновку №1-26/04 від 26 квітня 2019 року, складеним судовим експертом ТОВ «Український центр судових експертиз» Голубенко І.М.;

- виділити у власність ОСОБА_2 , в натурі у власність та визнати за ним право власності на 1/2 частину домоволодіння розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , згідно з варіантом №3 висновку №1-26/04 від 26 квітня 2019 року, складеним судовим експертом ТОВ «Український центр судових експертиз» Голубенко І.М., яке складається з приміщень, позначених на технічному паспорті як: 1-4-б - кухня - 8,7 кв.м, 1-5-а - санвузол - 3,8 кв.м, 1-5-б - коридор - 8,5 кв.м., 1-6 - житлова кімната - 17,0 кв.м, всього по житловому будинку - 34,2 кв.м;

- виділити ОСОБА_2 в натурі у власність та визнати за ним право власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,1478 га, кадастровий номер :02:005:0014, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: АДРЕСА_1 , згідно з варіантом №2 (додатку №8) висновку №1-26/04 від 26 квітня 2019 року, складеним судовим експертом ТОВ «Український центр судових експертиз» Голубенко І.М.

Свої вимоги обгрунтовувала тим, що вона перебуває з відповідачем ОСОБА_2 у шлюбі з 26 липня 1985 року.

Вказувала, що під час шлюбу ними в результаті невиконання зобов`язань позичальником ОСОБА_3 за договором позики, посвідченим 07 квітня 2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Копильчук К.Ю. за реєстровим №143, на укладення якого позивач давала згоду, оскільки в позику передавались спільні сумісні з відповідачем кошти, на підставі договору іпотеки, посвідченого 16 квітня 2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Копильчук К.Ю. за реєстровим №157 та виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Копильчука К.Ю. від 14 липня 2011 року за реєстровим №252 на ім`я відповідача ОСОБА_2 було набуто у спільну сумісну власність наступне майно: домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,1478 га, кадастровий номер :02:005:0014, за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Зазначала, що на разі між нею та відповідачем виник спір щодо поділу майна, оскільки на даний час з відповідача ОСОБА_2 за його борги у процесі примусового виконання виконавчого листа №757/27020/13-ц про стягнення із ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк «Український капітал» 8256425,87 грн., виданого 22 травня 2014 року Печерським районним судом міста Києва, Відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві в рамках виконавчого провадження №43562978 стягується їх з відповідачем ОСОБА_2 спільні сумісні домоволодіння та земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 .

Зауважувала, що постановою державного виконавця від 13 листопада 2018 року описано дане майно та накладене на нього арешт, а постановою державного виконавця від 26 листопада 2018 року вже призначено суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні.

Позивач вважає, що спірне домоволодіння та земельна ділянка є їх з відповідачем ОСОБА_2 спільним сумісним майном подружжя і накладений державним виконавцем арешт на це майно порушує її право, гарантоване ст.41 Конституції України, оскільки вона не є боржником у вищезгаданому виконавчому провадженні і, відповідно, державний виконавець може звернути стягнення на майно, що в тому числі належить і їй на праві власності.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 жовтня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

У порядку поділу спільного майна подружжя:

виділено ОСОБА_1 в натурі у власність та визнано за нею право власності на 1/2 частину домоволодіння розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , згідно з варіантом №3 висновку №1-26/04 від 26 квітня 2019 року, складеним судовим експертом ТОВ «Український центр судових експертиз» Голубенко І.М., яке складається з приміщень, позначених на технічному паспорті як 1-1- коридор - 2,4 кв.м, 1-2 - санвузол - 1,8 кв.м, 1-3 - кухня - 6,7 кв.м, 1-4-а - житлова кімната - 21,3 кв.м, І - веранда - 2,0 кв.м, всього по житловому будинку - 34,2 кв.м;

виділено ОСОБА_1 в натурі у власність та визнано за нею право власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,1478 га, кадастровий номер :02:005:0014, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: АДРЕСА_1 , згідно з варіантом № 2 (додатку № 7) висновку №1-26/04 від 26 квітня 2019 року, складеним судовим експертом ТОВ «Український центр судових експертиз» Голубенко І.М.;

виділено ОСОБА_2 в натурі у власність та визнано за ним право власності на 1/2 частину домоволодіння розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , згідно з варіантом №3 висновку №1-26/04 від 26 квітня 2019 року, складеним судовим експертом ТОВ «Український центр судових експертиз» Голубенко І.М., яке складається з приміщень, позначених на технічному паспорті як l-4-б - кухня - 8,7 кв.м, 1-5-а - санвузол - 3,8 кв.м, 1-5-б- коридор - 4,7 кв.м., 1-6 - житлова кімната - 17,0 кв.м, всього по житловому будинку - 34,2 кв.м;

виділено ОСОБА_2 в натурі у власність та визнано за ним право власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,1478 га, кадастровий номер :02:005:0014, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: АДРЕСА_1 , згідно з варіантом № 2 (додатку № 7) висновку №1-26/04 від 26 квітня 2019 року, складеним судовим експертом ТОВ «Український центр судових експертиз» Голубенко І.М.

Знято накладений 13 листопада 2018 року постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві у виконавчому провадженні №43562978 арешт з:

- 1/2 частини домоволодіння загальною площею 68,4 кв.м, житловою площею 55,5 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 до якої належать приміщення, позначені на технічному паспорті як: 1-1- коридор - 2,4 кв.м, 1-2 - санвузол - 1,8 кв.м, 1-3 - кухня - 6,7 кв.м, 1-4-а - житлова кімната - 21,3 кв.м, І - веранда 2,0 кв.м, що виділяються у власність ОСОБА_1 ;

- 1/2 частини земельної ділянки площею 0,1478 га, кадастровий номер :02:005:0014, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: АДРЕСА_1 , що виділяється у власність ОСОБА_1 .

У решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції відповідач ПАТ «БАНК «УКРАЇНСЬКИЙ КАПІТАЛ» подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення неповною мірою застосовано вимоги ст.60 ЦПК України, проігноровано вимоги ст.212 ЦПК України та порушено вимоги ст.213 ЦПК України.

Вказував, що відповідач ОСОБА_2 не виконав своє зобов`язання перед банком, а тому останній розпочав процедуру стягнення в межах виконавчого провадження.

Зазначав, що судом не було взято до уваги те, що при поділі майна подружжя, між подружжям має бути поділено не тільки майно, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, а і борги подружжя (кредити і т.д.) та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Зауважував, що майно, яке позивач намагається звільнити з під арешту, має бути направлено на реалізацію для виконання вимог кредитора.

Посилався на те, що при ухваленні рішення, суд не встановив також інше майно, яке знаходиться на праві приватної власності кожного з подружжя (рухоме та нерухоме майно, грошові кошти які знаходяться на рахунках кожного з подружжя), що призвело до неправильного вирішення спору, а лише ухвалив рішення на однобічних вимогах позивача (поділ тільки нерухомого майна, що перебуває під арештом).

Вказував, що судом не враховано, що позивач надавала письмовий дозвіл на отримання кредиту відповідачем ОСОБА_2 , а отже приймала участь і у розподілі цих коштів, які не були повернуті банку, а також що в 2010 році відповідач ОСОБА_2 брав кредит, та в тому ж році надав кошти в позику іпотекодавцю, тепер по майну, щодо якого йде спір, та яке позивач хоче протиправно вивести з процедури стягнення.

Вважає, дії позивача неконструктивними та направленими на зловживання своїми процесуальними правами.

Зазначав, що з наданих позивачем доказів не встановлено факт розірвання шлюбу з відповідачем ОСОБА_2 , не надано доказів наявності у власності подружжя іншого майна для розподілу, не надано документів про наявність спору між позивачем і відповідачем ОСОБА_2 , не підтверджено неможливість розподілу майна за взаємною згодою сторін, а отже головним пунктом позову є зняття арешту з майна відповідача ОСОБА_2 .

Вказував, що суд в мотивувальній та результативній частині рішення щодо поділу земельної ділянки посилається на варіант №2 (додатку №7) висновку №1-26/04 від 26 квітня 2019 року, складеним судовим експертом ТОВ «Український центр судових експертиз» Голубенко І.М., однак ознайомившись з вказаним висновком експерта та додатками до нього встановлено відсутність «варіанта №2 (додатку №7)».

На адресу Київського апеляційного суду від позивача ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача ПАТ «БАНК «УКРАЇНСЬКИЙ КАПІТАЛ», в якому остання вказувала на те, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а тому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні апеляційного суду просив апеляційну скаргу відповідача ПАТ «БАНК «УКРАЇНСЬКИЙ КАПІТАЛ» залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідач ПАТ «БАНК «УКРАЇНСЬКИЙ КАПІТАЛ» в судове засідання призначене на 18 лютого 2020 року о 16.30 год. не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Від представника відповідача ПАТ «БАНК «УКРАЇНСЬКИЙ КАПІТАЛ» надійшла заява, в якій останній просив відкласти розгляд даної справи, у зв`язку з неможливістю бути присутнім в судовому засіданні 18 лютого 2020 року, а також формуванні позиції на додаткові пояснення відповідача ОСОБА_2 .

Колегія суддів відхиляє клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки представником відповідача ПАТ «БАНК «УКРАЇНСЬКИЙ КАПІТАЛ» до заяви не було додано доказів, які б вказували на неможливість останнього приймати участь у судовому засіданні, призначеному на 18 лютого 2020 року о 16.30 год. Крім того, представником відповідача ПАТ «БАНК «УКРАЇНСЬКИЙ КАПІТАЛ» - Зеленюх В.Р. у судовому засіданні, яке відбулося 28 січня 2020 року були надані пояснення по справі.

А відтак, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність відповідача ПАТ «БАНК «УКРАЇНСЬКИЙ КАПІТАЛ» відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності вказаних вимог та того, що позивач має право на виділ зі спірних домоволодіння та земельної ділянки, що є її спільним сумісним з відповідачем ОСОБА_2 майном подружжя, належної їй частки, що становить 1/2 частину від вказаних об`єктів.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права виконавши всі вимоги цивільного судочинства вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставинах, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні у судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебувають у шлюбі з 26 липня 1985 року.

З матеріалів справи вбачається, що 07 квітня 2010 року між відповідачем ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Копильчук К.Ю. за реєстровим №143, згідно умов якого позикодавець передав у власність позичальника 1585000 грн., а позичальник зобов`язався повернути таку ж суму грошових коштів до 07 квітня 2011 року.

У п.10 вказаного договору зазначено, що цей договір укладено за наявності письмової згоди дружини позикодавця на укладення даного договору ОСОБА_1 та письмової згоди дружини позичальника про укладенні даного договору ОСОБА_5 .

У судовому засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_2 не заперечував, що в позику передавалися спільні сумісні з позивачем ОСОБА_1 кошти.

З метою забезпечення виконання позичальником зобов`язань за договором позики, 16 квітня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Копильчук К.Ю. за реєстровим №157, за яким іпотекодавець ОСОБА_3 передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: земельну ділянку, кадастровий номер :02:005:0014, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1478 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 та домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

В результаті невиконання зобов`язань позичальником ОСОБА_3 за договором позики від 07 квітня 2010 року на підставі договору іпотеки та виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Копильчука К.Ю. від 14 липня 2011 року за реєстровим №252 відповідачем ОСОБА_2 було набуто у власність наступне майно:

домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав, виданим 22 липня 2011 року КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області»;

та земельну ділянку площею 0,1478 га, кадастровий номер :02:005:0014, за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку Серії ЯМ №176333 від 18 травня 2012 року та витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 17 жовтня 2018 року.

З вищевикладеного вбачається, що спірне майно було набуло у власність ОСОБА_2 під час шлюбу з ОСОБА_1 .

З копії матеріалів виконавчого провадження №43562978 вбачається, що на даний час у Відділі примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві на примусовому виконанні перебуває виконавчий лист №757/27020/13-ц, виданий 22 травня 2014 року Печерським районним судом міста Києва про стягнення із ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк «Український капітал» заборгованості за кредитним договором №11скл-10 від 06 вересня 2010 року у розмірі 8252984,87 грн. та 3441 грн. судового збору.

Постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві Гручух О.Я. від 13 листопада 2018 року проведено опис та накладено арешт на майно, що належить ОСОБА_2 , а саме: домоволодіння та земельну ділянку, розташовані за адресою: АДРЕСА_1

Постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві Гручух О.Я. від 26 листопада 2018 року призначено суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання ТОВ «Приватна експертна служба» в особі Кирилюка П.В. для участі у виконавчому провадженні.

За заявою відповідача ОСОБА_2 від 28 березня 2019 року судовим експертом ТОВ «Український центр судових експертиз» Голубенко І.М. було складено висновок експерта за результатами проведення будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 26 квітня 2019 року №1-26/04, згідно якого було визначено варіанти поділу домоволодіння та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_1 посилалася на те, що спірне домоволодіння та земельна ділянка набуті у шлюбі між нею та ОСОБА_2 , є їх з відповідачем ОСОБА_2 спільним сумісним майном подружжя, а накладений державним виконавцем арешт на це майно порушує її право, гарантоване ст.41 Конституції України, оскільки вона не є боржником у вищезгаданому виконавчому провадженні і, відповідно, державний виконавець може звернути стягнення на майно, що в тому числі належить і їй на праві власності.

Відповідно до ст.1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України).

Згідно роз`яснень, викладених в пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Положеннями частин 3, 4 ст.368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 70, частиною першою статті 71, статями 1, 2 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Отже, право на рівну частину у спільному майні подружжя гарантується законом, якщо тільки судом не буде встановлено що майно придбано не за рахунок спільних коштів подружжя, а тому для визначення такого права не потрібно звернення до суду одного з подружжя. якщо тільки один з подружжя не заперечує такого права.

Метою поділу майна подружжя є забезпечення майнових прав кожного з подружжя на володіння, користування та розпорядження своєю часткою подружнього мана та розв'язання дійсного спору щодо права володіння, користування та розпорядження подружнім майном.

Відповідно до ст.370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Як визначено ст.364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації; стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувана, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.

Частиною 1 статті 59 вказаного Закону визначено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, встановивши, що спірне домоволодіння та земельна ділянка є об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , оскільки право власності на нього було набуто за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, дійшов обґрунтованого висновку про визнання за позивачем ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину вказаного домоволодіння та земельної ділянки.

При цьому, позивач, звертаючись до суду з заявою про уточнення позовних вимог просила у порядку поділу спільного майна подружжя ОСОБА_1 до ОСОБА_2 :

- виділити їй в натурі у власність та визнати за нею право власності на 1/2 частину домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , згідно з варіантом №3 висновку №1-26/04 від 26 квітня 2019 року, складеним судовим експертом ТОВ «Український центр судових експертиз» Голубенко І.М., яке складається з приміщень, позначених на технічному паспорті як: 1-1- коридор - 2,4 кв.м, 1-2 - санвузол - 1,8 кв.м, 1-3 - кухня - 6,7 кв.м, 1-4-а - житлова кімната - 21,3 кв.м, І - веранда - 2,0 кв.м, всього по житловому будинку - 34,2 кв.м;

- виділити у власність ОСОБА_2 , в натурі у власність та визнати за ним право власності на 1/2 частину домоволодіння розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , згідно з варіантом №3 висновку №1-26/04 від 26 квітня 2019 року, складеним судовим експертом ТОВ «Український центр судових експертиз» Голубенко І.М., яке складається з приміщень, позначених на технічному паспорті як: 1-4-б - кухня - 8,7 кв.м, 1-5-а - санвузол - 3,8 кв.м, 1-5-б - коридор - 8,5 кв.м., 1-6 - житлова кімната - 17,0 кв.м, всього по житловому будинку - 34,2 кв.м.

Відповідач ОСОБА_2 не заперечував проти розподілу домоволодіння, запропонованим позивачем за варіантом №3 висновку №1-26/04 від 26 квітня 2019 року, складеним судовим експертом ТОВ «Український центр судових експертиз» Голубенко І.М.

Оскільки обраний позивачем варіант №3 поділу спірного домоволодіння, запропонований у висновку №1-26/04 від 26 квітня 2019 року, складеному судовим експертом ТОВ «Український центр судових експертиз» Голубенко І.М. відповідає вимогам закону, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про виділ в натурі у власність позивачу та відповідачу ОСОБА_2 по 1/2 частині домоволодіння розташованого за адресою: АДРЕСА_1 згідно вказаного варіанту поділу.

Також позивач просила у порядку поділу спільного майна подружжя ОСОБА_1 до ОСОБА_2 :

- виділити їй в натурі у власність та визнати за нею право власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,1478 га, кадастровий номер :02:005:0014, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: АДРЕСА_1 , згідно з варіантом №2 (додатку №8) висновку №1-26/04 від 26 квітня 2019 року, складеним судовим експертом ТОВ «Український центр судових експертиз» Голубенко І.М.;

- виділити ОСОБА_2 в натурі у власність та визнати за ним право власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,1478 га, кадастровий номер :02:005:0014, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: АДРЕСА_1 , згідно з варіантом №2 (додатку №8) висновку №1-26/04 від 26 квітня 2019 року, складеним судовим експертом ТОВ «Український центр судових експертиз» Голубенко І.М.

Виділяючи позивачу та відповідачу ОСОБА_2 в натурі по 1/2 частині земельної ділянки, суд першої інстанції вказав на те, що обраний позивачем варіант №2 (Додатку №8) поділу земельної ділянки, запропонований у висновку №1-26/04 від 26 квітня 2019 року, складеному судовим експертом ТОВ «Український центр судових експертиз» Голубенко І.М., суд вважає таким, що не відповідає обраному позивачем варіанту поділу спірного домоволодіння, яке безпосередньо пов`язане із даною земельною ділянкою, на якій воно розміщене, тому у цій частині задовольняє позовні вимоги частково, обравши варіант №2 (Додатку №7) поділу спірної земельної ділянки, запропонований у висновку експерта.

Відповідач ПАТ «Банк «Український капітал» в апеляційній скарзі вказував на те, що суд в мотивувальній та результативній частині рішення щодо поділу земельної ділянки посилається на варіант №2 (додатку №7) висновку №1-26/04 від 26 квітня 2019 року, складеним судовим експертом ТОВ «Український центр судових експертиз» Голубенко І.М., однак ознайомившись з вказаним висновком експерта та додатками до нього встановлено відсутність «варіанта №2 (додатку №7)».

У судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 пояснив, що судом була допущена описка у рішенні щодо зазначення варіанту розподілу земельної ділянки, оскільки згідно варіантів розподілу спірної земельної ділянки, які зазначені у висновку №1-26/04 від 26 квітня 2019 року, складеним судовим експертом ТОВ «Український центр судових експертиз» Голубенко І.М. в додатку №7 зазначений варіант №3 розподілу. Вказана описка може бути виправлена.

А відтак, колегія суддів погоджується з тим, що поділ спірної земельної ділянки за варіантом №3 (додатку №7) висновку №1-26/04 від 26 квітня 2019 рокумаксимально відповідає обраному позивачем варіанту поділу домоволодіння, а помилкове зазначення судом у рішенні іншого варіанту поділу земельної ділянки не є підставою для скасування по суті правильного рішення.

Відповідно до п.п.9, 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року №5«Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає цивільну справу (частина третя статті 154 ЦПК). При цьому із заявою про скасування заходів забезпечення позову (накладення арешту на майно або грошові кошти) може звернутись лише особа, щодо якої такі заходи забезпечення позову вжито, тобто сторона у справі чи третя особа, яка заявила самостійні вимоги щодо предмета спору (частина четверта статті 154 ЦПК). Інша особа, яка вважає, що майно, на яке було накладено арешт у порядку забезпечення позову, належить їй, а не стороні у справі, може звернутись до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У рішенні суду про визнання права власності на майно і про зняття з нього арешту суд зазначає про скасування заходів забезпечення позову, які оскаржуються (пункт 8 частини першої статті 214 ЦПК).

Вирішуючи питання про належність описаного та арештованого майна, суди повинні керуватися нормами цивільного та сімейного законодавства, які діяли на час придбання майна, що регулюють право власності та його захист. При розгляді позову одного з подружжя про зняття арешту з належної йому частки майна у спільній сумісній власності подружжя судам необхідно враховувати, що відповідно до статей 60, 70 Сімейного кодексу України (далі - СК) майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю і в разі його поділу їх частки є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або шлюбним договором.

З огляду на те, що вимоги ОСОБА_1 про виділ належної їй частки в натурі у спільному сумісному майні подружжя підлягають задоволенню, то накладений державним виконавцем арешт на це майно порушує її право, гарантоване ст.41 Конституції України, оскільки вона не є боржником у виконавчому провадженні №43562978, що знаходиться у провадженні старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві, і, відповідно, державний виконавець у порушення вимог ст.1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.ст.13, 41 Конституції України може звернути стягнення на майно, що в тому числі належить і позивачу на праві власності.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для зняття арешту із спірного майна, що був накладений державним виконавцем, в частині приміщень спірного домоволодіння та у частині спірної земельної ділянки, що виділяються у власність позивачу.

Доводи апеляційної скарги відповідача ПАТ «Банк Український Капітал» про те, що: судом першої інстанції не встановлено факт розірвання шлюбу з відповідачем ОСОБА_2 ; не надано документів про наявність спору між позивачем і відповідачем ОСОБА_2 , не підтверджено неможливість розподілу майна за взаємною згодою сторін колегія суддів вважає безпідставними, оскільки позивач, звертаючись до суду з даним позовом вказувала на те, що вона з відповідачем ОСОБА_2 перебуває у шлюбі, а відтак суд першої інстанції не міг встановити факт якого не існує.

Крім того, нормами частини 1 статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Тобто Законом не обмежено право одного з подружжя ще під час шлюбу здійснити виділ належної йому частки у спільному сумісному майні подружжя та незалежно від наявності спору між ними.

Посилання апелянта на те, що позивачем не надано доказів наявності у власності подружжя іншого майна для розподілу та що судом не було взято до уваги те, що між подружжям має бути поділено не тільки майно, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, а і борги подружжя (кредити і т.д.) та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї колегія суддів відхиляє, оскільки згідно з частиною 1 статті 13 ЦПК України саме позивач визначає предмет та підстави позову, а суд позбавлений права самостійно змінювати їх. Позивач, при зверненні до суду визначила обсяг майна, який вважала за необхідне поділити, а вимоги про поділ боргів подружжя ОСОБА_1 заявлено не було.

Доводи апеляційної скарги про те, що дії позивача є неконструктивними та направленими на зловживання своїми процесуальними правами та про те, що даний позов подано з метою уникнення виконання рішення суду про стягнення заборгованості з відповідача ОСОБА_2 перед банком колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

Банк вказував на те, що у зв`язку з невиконанням зобов`язань ОСОБА_2 за кредитним договором, рішенням Печерського районного суду міста Києва стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк «Український капітал» заборгованість за кредитним договором №11скл-10 від 06 вересня 2010 року у розмірі 8252984,87 грн. та 3441 грн. судового збору. В подальшому на виконання вказаного рішення 22 травня 2014 року було видано виконавчий лист №757/27020/13-ц, який було передано на виконання до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві та в процесі виконання рішення суду було розпочато процедуру стягнення в межах виконавчого провадження. Зазначав, що спірне майно має бути направлено на реалізацію для виконання вимог кредитора.

Разом з тим, як пояснив у судовому засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_2 дійсно між ним та ПАТ «Банк «Український капітал» 06 вересня 2010 року було укладено кредитний договір №11скл-10, згідно умов якого він отримав від банку кредит в сумі 3000000 грн. та в подальшому між ним та банком було укладено низку додаткових угод до кредитного договору. Вказував, що грошові кошти він брав для проведення ремонтних робіт на плодоовочевій базі, яка належить йому та знаходиться в Криму. Зазначав, що після отримання кожного наступного траншу від банку, він надавав останньому документи, які підтверджували, що кошти були витрачені за призначенням, тобто на ремонтні роботи на базі. Зауважував, що зобов`язання за кредитним договором було забезпечено договором іпотеки від 08 жовтня 2010 року та договором застави №685 товарів в обороті від 28 листопада 2011 року. Вказував, що заставне майно за договором іпотеки від 08 жовтня 2010 року - земельна ділянка в с. Білогородка та гараж, який був придбаний за спільні з дружиною кошти були реалізовані банком без повідомлення будь-кого. Вважає, що банк може задовольнити свої вимоги реалізувавши інше заставне майно - сірку.

Як вбачається з договору застави №685 товарів в обороті від 28 листопада 2011 року, він укладений між ПАТ «Банк «Український капітал» та ФОП ОСОБА_2 для забезпечення вимог заставодержателя щодо повернення боржником кредиту в сумі 8880000 грн., сплати відсотків за користування кредитом з розрахунку 18% річних, пені, штрафів, збитків та будь-яких інших платежів за кредитним договором.

Пунктом 3 вказаного договору визначено, що заставодавець з метою забезпечення виконання основного зобов`язання передає, а заставодержатель приймає в заставу належне заставодавцю на праві власності майно, а саме - товари в обороті - сірка особлива чиста ОСЧ1-15-3, вартістю 19463040 грн.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що оскільки зобов`язання ОСОБА_2 за кредитним договором №11скл-10 від 06 вересня 2010 року забезпечене договором застави №685 товарів в обороті від 28 листопада 2011 року, отже ПАТ «Банк «Український капітал» може задовольнити свої вимоги реалізувавши заставне майно - сірку.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи на забезпечення кредитного договору 08 жовтня 2010 року між банком та ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки, за яким банку було передано інше нерухоме майно - земельна ділянка в с. Білогородка, яка була ПАТ «Банк «Український капітал» реалізована.

А відтак, доводи апеляційної скарги про те, що даний позов подано з метою уникнення виконання рішення суду про стягнення заборгованості з відповідача ОСОБА_2 перед банком є безпідставними.

У даному випадку з-під арешту вибуває не все майно, належне відповідачу ОСОБА_2 , а лише те, на яке позивач має право відповідно до вимог закону. Інша 1/2 частина спірного майна, яке належить відповідачу ОСОБА_2 залишається під арештом.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені ст.376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача Публічного акціонерного товариства «БАНК «УКРАЇНСЬКИЙ КАПІТАЛ» - залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 жовтня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 21 лютого 2020 року.

Головуючий:

Судді: