ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/943/20 Справа № 207/3211/15-ц Суддя у 1-й інстанції - Савченко В. О. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р.,Макарова М.О.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 січня 2019 року по справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи його тим, що 08 серпня 2008 року року між закритим акціонерним товариством ОТП Банк, правонаступником якого є публічне акціонерне товариство ОТП Банк (далі ПАТ ОТП Банк), та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №ML-303/089/2008, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 15.000 доларів США, з встановленою плаваючою процентною ставкою 5,49% (фіксований відсоток + FIDR).

07 серпня 2009 року між банком та позичальником було укладено додаткову угоду, якою на строк з 10 серпня 2009 року по 07 січня 2010 року була встановлена фіксована процентна ставка 6,50%, а в період з 08 січня 2010 року плаваюча процентна ставка у розмірі 6,10% відсотків річних.

Вказували, що з метою забезпечення повного і своєчасного виконання боргових зобов`язань за кредитним договором 08 серпня 2008 року між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №SR-303/089/2008.

З тією ж самою метою, 08 серпня 2008 року між банком та ОСОБА_3 було укладено договір поруки №SR-303/089/2008/1.

Зазначали, що 24 лютого 2012 ПАТ ОТП Банк, у відповідності до ст.ст.512,514,1077-1079,1082,1084 ЦК України, відступило, а вони прийняли право вимоги за кредитним договором та договорами поруки, шляхом укладання договору купівлі-продажу кредитного портфелю.

Посилаючись на те, що позичальник порушила умови договору та допустила станом на 25 червня 2015 року заборгованість у загальному розмірі 80.306 доларів США 76 центів, що еквівалентно 1.700.738 грн.17 коп., а тому просили суд ухвалити рішення, яким стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором в розмірі 80.306 доларів США 76 центів, що еквівалентно 1.700.738 грн.17 коп., яка складається з основного боргу 14.880 доларів США 51 цент, що еквівалентно 315.139 грн.74 коп.; несплачених відсотків за користування кредитом у розмірі 2.389 доларів США 76 центів, що еквівалентно 50.610 грн.38 коп. та пені за прострочення виконання зобов`язання у сумі 1.334.988 грн. 05 коп.

Рішенням Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 січня 2019 року позовні вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» залишені без задоволення.

В апеляційні скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким їх позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що вони набули право вимоги до відповідачів у зв`язку з укладанням договору купівлі-продажу кредитного портфелю між ними та банком, відповідачі в свою чергу допустили заборгованість, яку повинні погасити.

18 листопада 2019 року від відповідача ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Зазначала, що позивачем не доведено набуття права вимоги за кредитним договором.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає з огляду на таке.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції не встановлено, втім це підтверджується матеріалами справи, що 08 серпня 2008 року року між закритим акціонерним товариством ОТП Банк, правонаступником якого є ПАТ ОТП Банк, та відповідачем ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №ML-303/089/2008, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 15.000 доларів США, з встановленою плаваючою процентною ставкою (фіксований відсоток 5,49% + FIDR процентна ставка за строковими депозитами фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені у банку на строк 366 днів із виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору. В залежності від зміни вартості кредитних ресурсів банку ставки FIDR може змінюватись банком збільшуватись чи зменшуватись в порядку передбаченим цим договором) (т.1 а.с.5-7).

З метою забезпечення належного виконання зобов`язань за кредитним договором, 08 серпня 2008 року між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №SR-303/089/2008.

За умовами договору поруки ОСОБА_2 зобов`язався відповідати за повне та своєчасне виконання боржником його боргових зобов`язань перед кредитором (т.1 а.с.10).

З тією ж самою метою, 08 серпня 2008 року між банком та ОСОБА_3 було укладено договір поруки №SR-303/089/2008/1 (т.1 а.с.11).

За умовами договору поруки ОСОБА_3 зобов`язалась відповідати за повне та своєчасне виконання боржником його боргових зобов`язань перед кредитором.

24 лютого 2012 року між позивачем ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ ОТП Банк було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю (т.1 а.с.241-249).

До позову додано розрахунок заборгованості, з якого вбачається, що станом на 25 червня 2015 року за кредитним договором №ML-303/089/2008 утворилась заборгованість у загальному розмірі 80.306 доларів США 76 центів, що еквівалентно 1.700.738 грн.17 коп., яка складається з заборгованість за кредитним договором у розмірі 14.880 доларів США 51 цент, що еквівалентно 315.139 грн. 74 коп., заборгованості по відсоткам за користування кредитом у розмірі 2.389 доларів США 76 центів, що еквівалентно 50.610 грн.38 коп., та заборгованості з пені за прострочення виконання зобов`язання у розмірі 1.334.988 грн.05 коп.(т.1 а.с.12).

Залишаючи без задоволення позовні вимоги, суд першої інстанцій дійшов висновку про недоведеність факту набуття позивачем права вимоги до відповідачів, оскільки до позову надано копію про відступлення прав вимоги від 20 листопада 2010 року, укладеного між ПАТ ОТП Банк та ТОВ ОТП Факторинг Україна за договорами забезпечення.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновками суду першої інстанції у зв`язку з наступним.

Згідно частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Частиною першою статті 1078 ЦК України встановлено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Відповідно до частини третьої статті 1079 ЦК України фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Згідно статті 1080 ЦК України договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. У цьому разі клієнт не звільняється від зобов`язань або відповідальності перед боржником у зв`язку із порушенням клієнтом умови про заборону або обмеження відступлення права грошової вимоги.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до положень статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 1 статті 516 ЦК України).

У статті 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Колегія суддів звертає увагу на те, що 12 листопада 2010 року між ТОВ ОТП Факторинг Україна та ПАТ ОТП Банк укладено договір купівлі-пролажу кредитного портфелю.

Загальна сума заборгованості за кредитним договорами, що входять до кредитного портфелю на дату набрання чинності складає 69 807 200.23 долари США, 65 037 456.47 грн., 5 750 152.47 швейцарських франків, 910 106.3 євро (сума основного боргу, нараховані проценти, штрафні санкції).

Позивачем до апеляційної скарги, окрім копії договору купівлі-пролажу кредитного портфелю, додано витяг з додатку №1 до нього, з якого вбачається, що вони набули право вимоги за кредитним договором №ML-303/089/2008 від 08 серпня 2008 року, який було укладено між банком та ОСОБА_1 , та за договорами поруки №SR-303/089/2008 від 08 серпня 2008 року, укладеним між банком та ОСОБА_2 , та за договором поруки №SR-303/089/2008/1 від 08 серпня 2008 року, укладеним між банком та ОСОБА_3 (т.1 а.с.241-249).

Також в матеріалах справи наявна нотаріально посвідчена копія договору про відступлення права вимоги від 12 листопада 2010 року, укладений у зв`язку з укладанням договору купівлі-пролажу кредитного портфелю (т.1 а.с.22-23).

До позивача перейшло право вимоги до боржника і до поручителів щодо сплати загальної суми заборгованості за кредитним договором від 08 серпня 2008 року №ML-303/089/2008

Таким чином позивач набув права вимоги до відповідачів.

Колегія суддів звертає увагу, що посилання позовної заяви на те, що 07 серпня 2009 року між банком та позичальником ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду, якою на строк з 10 серпня 2009 року по 07 січня 2010 року була встановлена фіксована процентна ставка 6,50%, а в період з 08 січня 2010 року плаваюча процентна ставка у розмірі 6,10% відсотків річних, не знайшло свого підтвердження, оскільки копія відповідної додаткової угоди надана не була.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України.

За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.

За правилом частини першої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК України).

Статтею 627 ЦК України визначено,що сторони є вільними в укладенні договору,виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу,інших актів цивільного законодавства,звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.638 та ч.1 ст.640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.

За змістом ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в Главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Аналогічний висновок зроблений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі №355/385/17.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У частині другій статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилом статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Колегією суддів встановлено, що між сторонами виникли договірні відносини шляхом укладання кредитного договору, договору поруки, договору купівлі-продажу кредитного портфелю та договору про відступлення права вимоги.

Також колегією суддів установлено, що за спірним кредитним договором позичальником допущена заборгованість.

Із наданого позивачем розрахунку вбачається, що позичальник порушила умови договору, не сплачувала нараховані банком відсотки, не погашала кредит у відповідності до графіку платежів, унаслідок чого станом на 25 червня 2015 року за кредитним договором №ML-303/089/2008 утворилась заборгованість у загальному розмірі 80.306 доларів США 76 центів, що еквівалентно 1.700.738 грн.17 коп., яка складається з заборгованість за кредитним договором у розмірі 14.880 доларів США 51 цент, що еквівалентно 315.139 грн.74 коп., заборгованості по відсоткам за користування кредитом у розмірі 2.389 доларів США 76 центів, що еквівалентно 50.610 грн.38 коп., та заборгованості з пені за прострочення виконання зобов`язання у розмірі 1.334.988 грн.05 коп.

24 липня 2015 року позивач звернувся до суду з указаним позовом до позичальника та поручителів про солідарне стягнення вказаної кредитної заборгованості.

Колегія суддів звертає увагу на те, що із заявою про застосування позовної давності відповідачі по справі до суду першої інстанції не зверталися.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Зазначений висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі №408/8040/12 (провадження №14-145цс18). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Пунктом 4.1 договорів поруки від 08 серпня 2008 року передбачено, що цей договір діє до повного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором.

Термін дії кредитного договору №ML-303/089/2008 встановлено до 08 серпня 2023 року.

Із долученого до позову розрахунку кредитної заборгованості станом на 25 червня 2015 року (т.1 а.с.12) вбачається, що останній платіж боржником здійснено 08 січня 2009 року за тілом кредиту та 02 вересня 2010 року за відсотками.

ТОВ ОТП Факторинг Україна звернувся до суду з позовом 24 липня 2015 року (т.1 а.с.2-3).

Таким чином, хоча в силу вимог статті 559 ЦК України порука ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не є припиненою за зобов`язаннями щодо повернення щомісячних платежів, у стягненні заборгованості з поручителів слід відмовити саме у зв`язку з тим, що останній платіж боржником здійснено 08 січня 2009 року на погашення заборгованості за тілом кредиту та 02 вересня 2010 року на погашення заборгованості за відсотками, а позов до суду подано 24 липня 2015 року.

Колегією суддів ухвалою від 26 листопада 2019 року було витребувано деталізований розрахунок заборгованості за спірним кредитним договором з врахуванням позовних вимог (т.2 а.с.29-30).

З наданого позивачем на виконання ухвалу суду розрахунку вбачається, що заборгованість за тілом кредиту нарахована станом на 18 грудня 2019 року є аналогічною заборгованості станом на 25 червня 2015 року у розмірі 14.880 доларів США 51 цент за тілом кредиту та у розмірі 2.389 доларів США 76 центів відсоткам за користування кредитом, втім її нарахування було припинене саме з моменту останньої оплати на погашення заборгованості за відсотками 02 вересня 2010 року, таким чином колегія суддів позбавлена можливості стягнути з поручителів щомісячні платежі, порука за якими не припинилась, оскільки позивач ставить питання саме про стягнення заборгованості у розмірі станом на звернення до суду з позовом у 2015 році, утвореної станом на 2010 рік.

Заборгованість за пенею у розмірі 1.334.955 грн. 05 коп., яка нарахована за період з 25 червня 2014 року по 25 червня 2015 року (у межах заявлених вимог) також до стягнення з поручителів не підлягає.

Таким чином до стягнення з відповідача ОСОБА_1 підлягає заборгованість за кредитним договором №ML-303/089/2008 від 08 серпня 2008 року, яка утворилась станом на 25 червня 2015 року, у загальному розмірі 17.270 доларів США 27 центів та яка складається з заборгованості по кредиту у розмірі 14.880 доларів США 51 цент, заборгованості по відсоткам за користування кредитом у розмірі 2.389 доларів США 76 центів та заборгованості за пенею за період з 25 червня 2014 року по 25 червня 2015 року у розмірі 1.334.988 грн.05 коп.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення з ухваленням нового про часткове задоволення позову.

Згідно з ч.ч.1,13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи результат розгляду даної справи, пропорційно до заявлених та задоволених позовних вимог, з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ТОВ «ОТП Факторинг Україна» слід стягнути судові витрати у розмірі 9.495 грн., понесені у зв`язку з сплатою судового збору за подання до суду позовної заяви та апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» задовольнити частково.

Рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 січня 2019 року скасувати.

Позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІНН НОМЕР_1 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» () заборгованість за кредитним договором №ML-303/089/2008 від 08 серпня 2008 року, яка утворилась станом на 25 червня 2015 року, у загальному розмірі 17.270 доларів США 27 центів та 1.334.988 грн.05 коп., яка складається з заборгованості по кредиту у розмірі 14.880 доларів США 51 цент, заборгованості по відсоткам за користування кредитом у розмірі 2.389 доларів США 76 центів та заборгованості за пенею за період з 25 червня 2014 року по 25 червня 2015 року у розмірі 1.334.988 грн.05 коп. В іншій частині позову відмовити.

В задоволенні позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» судові витрати у розмірі 9.495 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.