ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2020 року

м. Черкаси

справа № 712/5967/19, провадження № 22-ц/821/1700/20 категорія 312000000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Бородійчука В.Г.,

суддів: Василенко Л.І., Карпенко О.В.

секретаря: Винник І.М.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

представник позивача: адвокат Глущенко Олександр Сергійович

відповідач: Корпорація «Житлобудінвест-Ч»

третя особа: Корпорація «Житлобуд-1»

представник відповідача та третьої особи: адвокат Руденко Олександр Іванович

розглянув у судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 та її представника адвоката Глущенка Олександра Сергійовича на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 03 серпня 2020 року (ухвалене в приміщенні Соснівського районного суду м. Черкаси під головуванням судді Романенко В.А.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Корпорації «Житлобудінвест-Ч», третя особа: Корпорація «Житлобуд-1» про захист прав споживачів, відшкодування збитків та сплату пені.

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст вимог

02 травня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Корпорації «Житлобудінвест-Ч», третя особа: Корпорація «Житлобуд-1» про захист прав споживачів, відшкодування збитків та сплату пені.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 08 лютого 2008 року між ОСОБА_1 та Корпорацією «Житлобудінвест-Ч» було укладено договір № 62 на дольову участь в будівництві квартири в житловому будинку по АДРЕСА_1 . Згідно умов зазначеного договору, позивач (дольовик) замовила будівництво однокімнатної квартири, будівельний номер АДРЕСА_2 , а Корпорація «Житлобудінвест-Ч» зобов`язалася здійснити будівництво житлового будинку, в тому числі квартири АДРЕСА_3 власними силами та шляхом залучення третіх осіб та передати квартиру дольовику за актом прийому-передачі, при умові повного та своєчасного фінансування. Загальна площа квартири АДРЕСА_3 з урахуванням площ лоджій та балконів на момент його укладання визначена 55 кв.м., вартість одного квадратного метра загальної площі становить 5 000 грн., загальна вартість квартири складає 275 000 грн. Строк введення в експлуатацію житлового будинку був визначений пунктом 4.1 договору 2009 рік.

ОСОБА_1 вважає, що між нею та Корпорацією «Житлобудінвест-Ч» був укладений договір будівельного підряду і до правовідносин, які виникли між сторонами на підставі договору застосовуються норми параграфу 3 глави 61 Цивільного кодексу України та Закону України «Про захист прав споживачів».

28 листопада 2008 року між сторонами у справі було укладено додаткову угоду № 1 до договору, згідно якої вартість одного квадратного метру загальної площі квартири збільшилась до 5 200 грн. і стала фіксованою вартістю, таким чином загальна вартість квартири склала 286 000 грн. Всі інші умови договору залишені без змін.

Свої зобов`язання щодо фінансування будівництва квартир ОСОБА_1 виконала повністю, що підтверджується актом звірки від 03 лютого 2014 року.

15 січня 2015 року між сторонами у справі було укладено додаткову угоду № 2 до договору, згідно якої вартість одного квадратного метра загальної площі квартири збільшилась до 5 598 грн., загальна вартість квартири склала 310 590 грн. і, при умові здійснення доплати дольовиком вартості квартири в сумі 21 890 грн. до 16 березня 2015 року, вартість одного квадратного метра квартири та вартість квартири вцілому є фіксованою і подальшому перегляду сторонами не підлягає.

Станом на 16 січня 2015 року ОСОБА_1 сплатила додаткові внески в сумі 24 100 грн. Останній внесок був зроблений 19 січня 2015 року в сумі 490 грн. Таким чином, позивач повністю виконала свої зобов`язання щодо фінансування будівництва квартири в сумі 310 590 грн., що підтверджується актом звірки від 30 березня 2015 року. Відповідач своїх зобов`язань, визначених пунктом 4.1 Договору в редакції додаткової угоди № 2 щодо введення будинку в експлуатацію в другому кварталі 2015 року (до 01 липня 2015 року) не виконав.

17 листопада 2017 року у відповідності до сертифікату серія ЧК № 83 замовником будівництва Корпорацією «Житлобуд-1» введено в експлуатацію житловий будинок з вбудовано-прибудованими приміщеннями та підземною стоянкою для автомобілів по АДРЕСА_1 . У відповідності до умов пункту 4.5 Договору відповідач зобов`язаний був передати квартиру позивачу по акту прийому-передачі в місячний строк з дня введення будинку в експлуатацію, тобто, не пізніше 17 грудня 2017 року.

В заявах від 19 грудня 2017 року та від 26 грудня 2017 року ОСОБА_1 вимагала усунути недоліки, допущені при будівництві квартири АДРЕСА_3 , а саме тріщини в балконі, протікання дощових вод на балкон зверху, вхідні двері в квартиру встановлені з перекосом, неякісна (з великими тріщинами) стяжка полу, відсутність підвіконь та рушникосушильника у ванній кімнаті, наскрізні отвори між квартирою АДРЕСА_3 і ІНФОРМАЦІЯ_1 поверхом.

В заяві 05 лютого 2018 року ОСОБА_1 просила відповідача підтвердити загальну площу квартири АДРЕСА_3 , повернути зайво сплачені нею кошти в сумі 7 500 грн., а також вирішити питання компенсації за придбані і встановлені нею в квартирі лічильник теплової енергії та лічильник обліку електричної енергії.

В задоволенні вимог позивача щодо повернення грошей в сумі 7 500 грн. та компенсації за придбані і встановлені нею в квартирі лічильники було відмовлено.

Щодо прохання позивача про усунення недоліків в квартирі АДРЕСА_3 , допущених при будівництві, листом № 70 від 26 лютого 2018 року повідомлено, що недоліки будуть усунуті до 30 квітня 2018 року.

Відповідач своїх зобов`язань у визначений строк не виконав, недоліки в квартирі були усунуті 31 травня 2018 року.

Квартира була передана позивачу згідно акту прийому-передачі № 102 від 30 липня 2018 року.

Витрати позивача склали 13 506,36 грн., які понесені нею внаслідок невиконання відповідачем зобов`язань, визначених пунктом 2.1 додаткової угоди № 2 до Договору від 15 січня 2015 року щодо обсягу будівельних робіт, і є збитками у відповідності до вимог частин першої, другої статті 23 ЦК України.

Крім того, позивач зазначила, що умови пункту 6.1 розділу 6 «Відповідальність Сторін» Договору порушують принцип добросовісності та призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін та завдають шкоди.

ОСОБА_1 вважає, що враховуючи вимоги частини 1 статті 215, статті 217 ЦК України та статті 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», пункт 6.1 розділу 6 «Відповідальність Сторін» Договору № 62 на дольову участь у будівництві квартири в житловому будинку по АДРЕСА_1 від 08 лютого 2008 року повинен бути визнаний недійсним з моменту вчинення договору, тобто з 08 лютого 2008 року.

Також, за час прострочення передачі квартири у власність позивачу (з 17 грудня 2017 року по 30 липня 2018 року) відповідач повинен сплатити позивачу пеню від вартості квартири з урахуванням пункту 1 частини другої статті 258 та частин першої, третьої статті 264 ЦК України згідно з розрахунку у розмірі 206 852,40 грн.

З урахуванням вищевикладених вимог позовної заяви, ОСОБА_1 просила визнати пункт 6.1 розділу 6 «Відповідальність сторін» просила визнати недійсним пункт 6.1 розділу 6 «Відповідальність Сторін» Договору № 62 на дольову участь в будівництві квартири в житловому будинку по АДРЕСА_1 від 08 лютого 2008 року. Стягнути з Корпорації «Житлобудінвест-Ч» на користь ОСОБА_2 збитки в сумі 13 506,36 грн. та пеню в сумі 2 068 529,40 грн. Судові витрати у справі покласти на відповідача.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 03 серпня 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсним п. 6.1 Договору, укладеного між ОСОБА_1 та Корпорацією «Житлобудінвест-Ч» мотивовано тим, невиконання умов договору не є підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним. Крім того, вимога про визнання недійсності окремого положення договору подана з порушенням строку позовної давності, яку представник відповідача просив застосувати під час розгляду справи.

Однак, оскільки вимога про визнання п. 6.1 Договору визнана необґрунтованою, тому саме з цих підстав було відмовлено в задоволенні позову в цій частині.

Крім того, відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині відшкодування понесених позивачем збитків в розмірі 13 506,36 грн., суд першої інстанції зазначив, що в позовній заяві позивач вказав, що завдані збитки є збитками відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України. Вирішуючи спір, районний суд вказав, що ст. 23 ЦК України встановлює право особи на відшкодування моральної шкоди, яка не є предметом цього позову і жодного відношення до відшкодування збитків немає. Також, судом зазначено, п. 2.1 додаткової угоди № 2 до договору від 15 січня 2015 року, на який посилається позивач, передбачений не вичерпний перелік робіт, які не виконує в квартирі підрядник. Вичерпний перелік робіт за договором передбачений проектно-кошторисною документацією. Позивачем зазначені нею роботи по встановленню окремих приладів у квартирі виконані до здачі об`єкта в експлуатацію з власної ініціативи, що передбачено проектною документацією і про що позивачу повідомлялося листом № 69 від 26 лютого 2018 року, тому позовні вимоги в частині стягнення збитків у розмірі 13 506,36 грн. на думку суду не підлягають до задоволення.

В задоволенні вимог в частині стягнення пені в розмірі 3 % загальної вартості замовлення в сумі 2 068 529,40 грн. відмовлено в зв`язку з безпідставністю таких вимог. В цій частині суд мотивував свої висновки тим, що позивач в обґрунтування своїх вимог посилався на порушення відповідачем п. 4.5 договору № 62 від 08 лютого 2008 року щодо обов`язку передати їй квартиру в місячний термін з дня акту вводу об`єкта в експлуатацію.

Однак, суд дійшов висновку, що пеня може сплачуватися лише за невиконання або несвоєчасне виконання грошового зобов`язання . Зобов`язання щодо строків передачі квартири по акту приймання-передачі не грошовим в розумінні цивільного законодавства, а виконує суто технічну, допоміжну функцію в договорі, тому порушення його строків не може обтяжуватись пенею. Зобов`язання ж, яке передбачено предметом договору щодо будівництва для позивача квартири виконані повністю.

Отже, оцінивши всі надані сторонами докази, дослідивши їх в сукупності, суд встановив, що вимоги позивача не підлягають до задоволення в зв`язку з їх недоведеністю та необгрунтованістю.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 03 серпня 2020 року як незаконне та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції вирішуючи спір неправильно застосував норми матеріального права та дійшов до помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Так, відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення пені за прострочення строку передачі квартири відповідачем, суд прийшов до висновку, що виключно за порушення строків виконання грошових зобов`язань можливо застосувати пеню. При цьому, суд не звернув уваги на те, що між позивачем та відповідачем був укладений договір № 82 від 08 лютого 2008 року на підставі якого виникли правовідносини, до яких застосовуються норми параграфу 3 глави 61 ЦК України та ЗУ «Про захист прав споживачів».

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 14 ЦК України якщо обов`язок відповідача у разі порушення умов Договору відшкодувати неустойку та збитки не виконується на підставі Договору, то цей обов`язок виконується на підставі акту цивільного законодавства.

Крім того, на правовідносини, що виникли між сторонами поширюються норми ЗУ «Про захист прав споживачів».

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» зазначено, що у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуг) згідно з договором, за кожен день (кожну годину, якщо тривалість виконання зазначено в годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі, коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Позиція суду, стосовно того, що не підлягає до відшкодування матеріальна шкода по причині, що позивач здійснила роботи в квартирі до введення будинку в експлуатацію і за власним бажання є також, на думку ОСОБА_1 невірною, оскільки відповідач повинен був завершити будівництво не по причині належного виконання будівництва, а по причині того, що ініціативна група дольовиків постійно писала звернення та вимагала контролю за будівництвом від департаменту капітального будівництва Черкаської обласної державної адміністрації.

Судом не надано жодної правової оцінки факту порушення відповідачем строків виконання своїх обов`язків за умовами укладеного договору між сторонами.

Тому, підсумовуючи все вищевикладене, ОСОБА_1 вважає, що доводи, які приведені нею в апеляційній скарзі є обґрунтованими і дають підстави для скасування незаконного рішення суду.

Відзив на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від представника Корпорації «Житлобуд-1» та Корпорації «Житлобудінвест-Ч» - адвоката Руденка О.І., зазначено, що доводи апеляційної скарги стосовно незаконності рішення суду є необґрунтованими. Всі аргументи стосовно незаконності у стягнення пені та матеріальних збитків не відповідають дійсності.

Жодних доказів того, що п. 6.1 договору від 08 лютого 2008 року, що був укладений між ОСОБА_1 та Корпорацією «Житлобудінвест-Ч» не відповідає вимогам, встановленим ст. 203 ЦК України позивачем не наведено. Більше того, матеріалами справи підтверджено, що договір про дольову участь в будівництві квартири в житловому будинку був укладений у повній відповідності до вимог чинного законодавства та в подальшому став підставою для отримання позивачкою всіх необхідних документів та реєстрації права власності на нерухоме майно.

Що стосується посилання позивача на невиконання умов договору відповідачем, то це не є підставою для визнання його недійсним. Крім того, суд правильно застосував до цієї вимоги позивача позовну давність на якій наполягав відповідач, оскільки вимога про визнання положень п. 6.1 договору заявлена з пропуском строків позовної давності, встановлених ст. 257 ЦК України.

Щодо незастосування судом ч.ч. 1-3 ст. 883 ЦК України, на яке посилається ОСОБА_1 в своїй апеляційній скарзі, представник Корпорації «Житлобуд-1» та Корпорації «Житлобудінвест-Ч» - адвокат Руденко О.І. зазначив, що сплата неустойки (пені) передбачена лише за виконання підрядником окремих робіт.

Суд правильно звернув увагу на той факт, що зобов`язання щодо строків передачі квартири по акту приймання-передачі не є грошовим в розумінні цивільного законодавства, а виконує суто технічну, допоміжну функцію в договорі, тому порушення його строків не може обтяжуватись пенею, оскільки пеня відповідно до ч. 3 ст. 549 ЦК України сплачується за невиконання саме грошового зобов`язання.

Зобов`язання ж, яке є предметом договору щодо будівництва для позивача квартири відповідачем виконано повністю.

Щодо вимоги про стягнення збитків в сумі 13 506,36 грн. за встановлення позивачем у квартирі за свій рахунок необхідного обладнання, зазначено, що суд першої інстанції дав правильну оцінку вказаній обставині, оскільки такі прилади були встановлені позивачем до введення в експлуатацію будинку і є самостійною ініціативою ОСОБА_1 .. Жодними наявними в матеріалах справи документами не передбачено вказівки з боку відповідача до позивача та зобов`язання її встановлювати такі прилади самостійно.

Враховуючи всі вищенаведені у відзиві спростування доводів апеляційної скарги, представник Корпорації «Житлобуд-1» та Корпорації «Житлобудінвест-Ч» - адвокат Руденко О.І. вважає, що такі доводи є необгрунтованими і підстав для зміни чи скасування рішення суду немає.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Судом першої інстанції встановлено, що 08 лютого 2008 року між ОСОБА_1 та Корпорацією «Житлобудінвест-Ч» було укладено договір на дольову участь в будівництві квартири в житловому будинку по АДРЕСА_1 . Згідно умов договору, ОСОБА_1 , як дольовик замовила будівництво однокімнатної квартири, будівельний номер ІНФОРМАЦІЯ_2 , розташованої на 16-ому поверсі житлового будинку за вищевказаною адресою.

28 листопада 2008 року між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду № 1 до Договору, згідно якої вартість одного квадратного метру загальної площі квартири збільшилась до 5 200 грн. і стала фіксованою вартістю. Всі інші умови договору залишились без змін.

15 січня 2015 року між сторонами було укладено додаткову угоду № 2 до Договору, згідно якої вартість одного квадратного метра загальної площі збільшилась до 5 598 грн., загальна вартість квартири склала 310 590 грн.

19 січня 2015 року ОСОБА_1 сплатила останній внесок за квартиру і таким чином повністю виконала свої зобов`язання щодо фінансування будівництва квартири в сумі 310 590 грн., що підтверджується актом звірки від 30 березня 2015 року.

17 листопада 2017 року у відповідності до сертифікату серія ЧК № 83 замовником будівництва Корпорацією «Житлобуд-1» введено в експлуатацію житловий будинок з вбудовано-прибудованими приміщеннями та підземною стоянкою для автомобілів по АДРЕСА_1 .

19 грудня 2017 року та 26 грудня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Корпорації «Житлобудінвест-Ч» з заявами про усунення недоліків, допущених при будівництві квартири.

Квартира була передана позивачці за актом прийомі-передачі № 102 від 30 липня 2018 року.

Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду з позовними вимогами про визнання недійсним умов п. 6.1. договору № 62 від 08 лютого 2008 року про дольову участь в будівництві квартири в житловому будинку по АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 в своїй позовній заяві обгрунтувала свої вимоги тим, що пунктом 6.1 розділу 6 вищевказаного договору обмежено відповідальність сторін, а саме виключено права «Дольовика» стосовно «Корпорації» у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання`Корпорацією» договірних зобов`язань, в тому числі виключено відповідальність за спричинені «Дольовику» збитки.

Отже, на думку позивача умови пункту 6.1 розділу 6 «Відповідальність Сторін» Договору порушують:

по перше - принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України);

по друге - призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін;

по третє - завдають шкоди позивачу.

Крім того, позивач посилається в своїй позовній заяві і на ЗУ «Про захист прав споживачів», положеннями якого визначено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори із споживачем послуг умови, які є несправедливими.

Тому, ОСОБА_1 вважає, що враховуючи положення ч.1 ст. 215, ст. 217 ЦК України, ЗУ «Про захист прав споживачів» Пункт 6.1 розділу 6 «Відповідальність сторін» Договору № 62 на дольову участь у будівництві квартири в житловому будинку по АДРЕСА_1 від 08 лютого 2008 року повинен бути визнаний недійсним з моменту вчинення договору, тобто з 08 лютого 2008 року.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочитн, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом і має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Стаття 204 ЦК України визначає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Положеннями ст. 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки підлягають виконанню.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 названого Кодексу, а саме, коли: зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин не має необхідного обсягу цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину не є вільним і не відповідає його внутрішній волі; недотримано встановленої законом форми правочину; правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом ст. 1 ЗУ «Про захист прав споживачів» продукція - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб; споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції врахував положення ст. 1 ЗУ «Про захист прав споживачів та правильно визначив, що оскільки предметом договору про дольову участь є придбання квартири для особистих потреб за рахунок фінансування дольовиком, тому ОСОБА_1 є споживачем у розумінні статті 1 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Статтею 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Ч.ч. 5, 7 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» визначено, що якщо положення договору визнано несправедливими, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається недійсним з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Пунктом 6.1 розділу 6 «Відповідальність сторін» Договору № 62 на дольову участь у будівництві квартири в житловому будинку по АДРЕСА_1 від 08 лютого 2008 року передбачено, що сторони несуть відповідальність за невиконання або неналежне виконання своїх обов`язків згідно Договору.

Даючи оцінку вказаному пункту договору, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що таким пунктом жодним чиненим не порушуються права позивача, оскільки він передбачає рівноцінну відповідальність для обох сторін договору, не впливає та не зменшує обов`язків жодної із сторін щодо його виконання.

Районним судом враховано, що договір № 62 про дольову участь у будівництві квартири в житловому будинку по АДРЕСА_1 з усіма його пунктами був укладений у повній відповідності до вимог законодавства, виконаний сторонами та вподальшому став підставою для отримання позивачем всіх необхідних документів для реєстрації права власності на нерухоме майно - квартиру.

Будь-яких обґрунтованих мотивів щодо визнання недійсності п. 6.1 договору позивачем не надано ні до суду першої інстанції ні до суду апеляційної інстанції. Всі доводи з цього приводу повністю спростовуються матеріалами справи, які досліджено судами в сукупності з наданими поясненнями сторін.

Крім того, у відзиві на позовну заяву (а.с. 68-70) відповідач просив суд застосувати до позовних вимог про визнання недійсним пункту 6.1 договору строки позовної давності, що визначені ст. 257 ЦК України.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

З матеріалів справи вбачається, що договір був укладений між сторонами 08 лютого 2008 року. Позивач ОСОБА_1 підписавши його погодилася з усіма умовами.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки відповідальність сторін було закріплено у договорі, тому підписавши такий договір, ОСОБА_1 підтвердила факт з його ознайомленням станом на 08 лютого 2008 року, а відтак строк позовної давності щодо визнання його недійсним чи недійсним окремих пунктів договору також починається 08 лютого 2008 року.

До суду з позовними вимогами про визнання недійсним окремого пункту договору ОСОБА_1 звернулася 02 травня 2019 року, тобто з пропуском строку позовної давності, на застосуванні якого наполягав відповідач під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Відмовляючи в задоволенні позову в цій частині, районний суд правильно зазначивши в мотивувальній частині рішення про пропуск позивачем строку позовної давності, відмовив з підстав необґрунтованості позовних вимог.

Вирішуючи спір в частині стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 понесених нею збитків в розмірі 13 506 грн. 36 коп., які виникли внаслідок самостійного встановлення нею вузла теплової енергії, лічильника електроенергії та радіаторів опалення, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в їх задоволенні оскільки, позивач всупереч виконання умов договору від 08 лютого 2008 року з усіма додатковими угодами до нього встановила їх до здачі об`єкта в експлуатацію, з власної ініціативи.

Крім того, судом було досліджено п. 2.1 додаткової угоди до Договору № 62, в якому передбачено не вичерпний перелік робіт, які не виконує в квартирі підрядник. Вичерпний перелік робіт за договором передбачений проектно-кошторисною документацією.

При вирішенні спору в цій частині, судом було враховано, що відповідач надавав позивачці роз`яснення з цього приводу, які викладені в листі № 69 від 26 лютого 2018 року (а.с. 27), в якому зазначено, що встановлення із власної ініціативи приладів та повернення за їх придбання та встановлення коштів не передбачено ні умовами договору, ні проектно-кошторисною документацією.

Перевіряючи доводи сторін відносно вказаних обставин, апеляційний суд погоджується з висновком районного суду про те, що матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували факт вказівки відповідача до примушування позивача самостійно встановлювати вищезазначені прилади (обладнання). Таке встановлення було зроблено з ініціативи самого позивача, а оскільки відшкодування коштів за самостійне встановлення приладів не було передбачено договірними відносинами між сторонами, тому виносок суду в цій частині є правильним.

Що стосується позовних вимог про сплату пені в розмірі 3 % загальної вартості замовлення в сумі 2 068 529 грн. 40 коп., суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Ч. 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли всіх істотних умов договору.

Отже, враховуючи вищевикладені норми закону, суд приходить до висновку, що пеня в даному випадку може сплачуватися лише за невиконання або несвоєчасне виконання грошового зобов`язання.

Вирішуючи спір, районний суд правильно встановив, що зобов`язання щодо строків передачі квартири по акту приймання-передачі не є грошовим зобов`язанням в розумінні цивільного законодавства, а виконує суто технічну, допоміжну функцію в договорі, тому порушення його строків не може обтяжуватись пенею. Матеріалами справи повністю підтверджено ту обставину, що зобов`язання щодо будівництва квартири відповідачем виконано повністю.

Крім того, доводи позивача щодо стягнення пені спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, а саме актом прийому-передачі квартири АДРЕСА_3 від 30 липня 2018 року (а.с. 73-74), який підписаний сторонами та в пункті 3 якого зазначено, що «Дольовик» не має претензій до «Житлобуд», а «Житлобуд» не має претензій до « ОСОБА_3 » відносно виконання умов договору, невід`ємною частиною якого є цей акт, а сам Договір № 62 від 08 лютого 2008 року, додаткову угоду № 1/62 від 30 липня 2018 року сторони вважають такими, що виконані ними повністю.

Вищевказаний акт був предметом дослідження судів під час розгляду справи і в ньому не зазначено жодних заперечень з боку ОСОБА_1 щодо недотримання іншою стороною строків або якості виконання зобов`язання. Будь-яких інших доказів, які б спростували дані встановлені обставини позивачем до суду не надано, а тому висновок про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині є правильним і підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам вцілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно, всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно з установленою практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та її представника адвоката Глущенка Олександра Сергійовича залишити без задоволення.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 03 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Корпорації «Житлобудінвест-Ч», третя особа: Корпорація «Житлобуд-1» про захист прав споживачів, відшкодування збитків та сплату пені залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст виготовлено 30 листопада 2020 року.

Головуючий В.Г. Бородійчук

Судді Л.І. Василенко

О.В. Карпенко