Провадження №22-ц/812/806/20
ПОСТАНОВА

Іменем України

26 листопада 2020 року м. Миколаїв

справа № 475/1428/19

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Кушнірової Т.Б., Шаманської Н.О.,

із секретарем судового засідання Колосовою О.М.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , до Прибузької сільської ради Доманівського району Миколаївської області про визнання права власності на житлову квартиру за набувальною давністю, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , на рішення Доманівського районного суду Миколаївської області, ухвалене 04 березня 2020 року під головуванням судді Вадовської А.В., повний текст судового рішення складений цього ж дня,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Прибузької сільської ради Доманівського району Миколаївської області про визнання права власності на житлову квартиру за набувальною давністю.

Позивач зазначав, що він з 1980 року по даний час постійно проживає у квартирі АДРЕСА_1 . Вказана квартира була йому надана для проживання Прибузьким щебзаводом Доманівського району Миколаївської області, на якому він працював з червня 1979 р. по лютий 1989 р. Як вказав позивач, у 1989 року Прибузький щебзавод був ліквідований та його прийнято електриком ІІІ розряду в члени кооперативу Орендно-кооперативного підприємства «Прибузький гранкар`єр» по переводу з ліквідованого заводу. У 1990 році ОСОБА_1 звернувся до ОКП «Прибузький гранкар`єр» щодо приватизації зазначеної квартири, на що йому було повідомлено, що згідно протоколу загальних зборів №3 Прибузького гранітного кар`єру дозволено приватизацію квартир робітникам Прибузького гранкар`єру при погашенні заборгованості. За твердженням позивача не мав заборгованості, а тому вважав, що квартира передана йому у власність та користувався нею як своє власністю, відкрито нею володів, безперервно проживаючи у ній, здійснював капітальні та поточні ремонти. Про те, що він не є власником квартири, він дізнався після звернення до нотаріальної контори, щоб заповісти її. Також позивач зазначав, що не зміг приватизувати вказану квартиру, оскільки ордер на неї йому не видавали, пояснюючи, що квартира надана у власність його сім`ї на підставі рішення профспілкового комітету Прибузького щебзаводу, а тому він об`єктивно вважав, що на законній підставі отримав у власність відомчу квартиру.

За твердженням позивача, у 1998 році ОКП Прибузький гранкар`єр перейменований у ПП «Прибузький гранкар`єр» та в 2002 році перейменовано у ТОВ «Прибузький гранкар`єр», які в даний час не існують, а діюче підприємство ТОВ «Корпорація Бугські кар`єри» не є правонаступником ліквідованих підприємств. За повідомленням Прибузької сільської ради Доманівського району Миколаївської області будинок АДРЕСА_2 до комунальної власності не передавався. Відсутність власника будинку, а також документів на квартиру позбавила його можливості приватизувати її, а тому позивач не має позасудового шляху для набуття права власності на квартиру.

Посилаючись на викладене, позивач просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_3 .

Рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області від 04 березня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просив скасувати рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 04 березня 2020 року та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що спірна квартира, в якій позивач проживає понад 39 років, є законним об`єктом, представник відповідача Прибузький сільській голова Матющенко В.В. не заперечував проти задоволення позову, а в інший спосіб, ніж визнання права власності на квартиру за набувальною давністю в судовому порядку позивач не має можливості набути цю квартиру у власність. Також апелянт вважає, що суд, застосовуючи правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц, відповідно до якої при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності, не бере до уваги протиріччя судової практики щодо застосування ст. 344 ЦК України.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 06 квітня 2020 року відкрито провадження за даною апеляційною скаргою.

21 квітня 2020 року на адресу апеляційного суду за допомогою засобів електронного зв`язку надійшов лист Прибузької сільської ради Доманівського району Миколаївської області, з якого вбачається, що ОСОБА_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується доданою копією свідоцтва про смерть.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 21 вересня 2020 року зупинено провадження у справі до залучення правонаступників, ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року поновлено провадження у справі та витребувано спадкову справу заведену після смерті ОСОБА_1 .

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року залучено ОСОБА_2 до участі у справі в якості правонаступника позивача ОСОБА_1 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 підтримала доводи і вимоги апеляційної скарги.

Представник відповідача - Прибузької сільської ради Доманівського району Миколаївської області - в судове засідання не з`явився. Від відповідача надійшла заява з проханням розглянути без участі представника Прибузької сільської ради, в якій також зазначено, що вони не заперечують проти задоволення скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 з 13 червня 1979 року працював електриком 4 розряду у Прибузькому щебзаводі, звідки у зв`язку з ліквідацією підприємства звільнений 13 лютого 1989 року та з цієї ж дати він прийнятий у члени Орендно-кооперативного підприємства Прибузький гранкар`єр, звідки був звільнений 06 жовтня 1993 року.

Згідно довідки ТОВ Прибузький гранітний кар`єр №3/15 від 22.03.2010 року Прибузький щебкар`єр перейменований у Прибузький щебзавод на підставі Постанови Укрміжколгоспбуду №452 від 28.12.1970 р. На підставі Постанови Республіканського кооперативно-державного об`єднання Украгробуд № 202 від 02.12.1988 р. ліквідований Прибузький щебзавод і перейменований в ОКП Прибузький гранкар`єр. На підставі Постанови корпорації Украгропромбуд Про реорганізацію ОКП Прибузький гранкар`єр №126 від 05.10.1998 р. перейменований у ПП Прибузький гранкар`єр. Згідно Статуту, реєстраційний №15379 від 21.01.2002 р. ПП Прибузький гранкар`єр перейменований у ТОВ Прибузький гранкар`єр. (а.с. 34).

З довідки ТОВ Корпорація Бугські кар`єри, вбачається, що вказане ТОВ не є правонаступником Прибузького щебеневого заводу (а.с. 42).

Разом із тим, згідно інформації Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відомості щодо припинення ТОВ Прибузький гранкар`єр не зареєстровані (а.с. 139).

ОСОБА_1 з 28.02.1980 року зареєстрований і проживає у квартирі АДРЕСА_1 , інші особи за цією адресою не проживають та не зареєстровані (а.с. 7, 39, 40).

Як вбачається з технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_4 розташована на першому поверсі двоповерхового багатоквартирного будинку.

Вказане житлове приміщення було йому виділено для проживання підприємством у зв`язку з його трудовими відносинами, що випливає зі змісту довідки ТОВ Прибузький гранітний кар`єр №5/24 від 22.05.2014 р. про виділення ОСОБА_1 квартири, жилою площею 51,8 кв.м. (а.с. 35).

Рішенням загальних зборів №3 Прибузького гранітного кар`єру від 26.11.1996 р. погоджено дозвіл приватизації квартир робітникам Прибузького гранкар`єру при погашенні заборгованості, що підтверджене копією виписки із протоколу загальних зборів №3 Прибузького гранкар`єру (а.с. 37).

Проте, виділена ОСОБА_1 квартира ним не була приватизована.

Відсутні у матеріалах справи докази звернення ОСОБА_1 із заявою про приватизацію квартири.

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстр Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №198137988 від 29.01.2020 р. та довідки КП Доманівське районне бюро технічної інвентаризації за №189 від 10.02.2020 р. вбачається, що відомості про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 відсутні (а.с. 52, 53).

Згідно довідки Прибузької сільської ради Доманівського району Миколаївської області № 119 від 28.11.2019 р. у Прибузькій сільській раді акти приймання-передачі багатоквартирного будинку по АДРЕСА_2 в комунальну власність не знаходяться (а.с. 45).

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 14.05.2019 року у справі № 910/17274/17, правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначала, що у даній правовій нормі йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі, безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю, оскільки передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 02.07.2020 року у справі № 201/18371/17, відповідно до якої при вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не ґрунтується на жодній правовій підставі володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. При цьому тривалий час проживання, відкритість володіння, догляд та утримання майна не є безумовною підставою для задоволення позовних вимог з підстав, передбачених статтею 344 ЦК України.

Ухвалюючи рішення про відмову суд першої інстанції правильно виходив з того, що безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави, тоді як у ході судового розгляду встановлено, що квартира була виділена позивачеві для проживання і на момент її виділення позивач знав, що квартира виділена йому саме для проживання, а не у власність. Між тим, володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

За таких обставин, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, у зв`язку із чим позовні вимоги задоволенню не підлягають

З урахуванням вищевикладеного, доводи апеляційної скарги про обгрунтованість позову є помилковими, оскільки не узгоджуються з вимогами закону.

Також не можуть бути прийняті до уваги посилання апеляційної скарги на безпідставне застосування правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц, відповідно до якої при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності, оскільки така позиція відповідає висновкам Верховного Суду у інших справах з аналогічними правовідносинами. До того ж Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.05.2019 року у справі № 910/17274/17 не знайшла підстав для відступу від висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладених у постанові Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц.

Таким чином, вирішуючи спір, суд правильно визначився із виниклими правовідносинами сторін, повно та всебічно з`ясував обставини справи і дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Хоча колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги про помилковість зазначення судом першої інстанції про недобросовісність заволодіння ОСОБА_1 спірною квартирою, проте це не спростовує основного висновку суду щодо відсутності підстав для задоволення позову, а тому не може бути підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Отже, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 04 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді Т.Б. Кушнірова

Н.О. Шаманська

Повний текст постанови складено 01 грудня 2020 року