ПОСТАНОВА

іменем України

25 листопада 2020 року м. Кропивницький

справа № 396/1940/18

провадження № 22-ц/4809/1383/20

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах Чельник О.І. (головуючий, суддя-доповідач), Єгорової С.М., Черненка В.В.

за участю секретаря судового засідання Антошиної А.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Рівнянська сільська рада Новоукраїнського району Кіровоградської області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 15 липня 2020 року у складі судді Гарбуз О.А.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою.

В обґрунтування заявленого позову посилався на те, що йому на праві власності належить житловий будинок в АДРЕСА_1 та земельна ділянка за вказаною адресою. 01 червня 2018 року ним проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно. По сусідству, в будинку АДРЕСА_2 , проживає відповідач ОСОБА_2 , який порушив будівельні норми та спорудив на межі земельної ділянки по АДРЕСА_1 капітальну споруду - гараж та тимчасову споруду - сінник, які необлаштовані системою водовідведення, тому вода з покрівель потрапляє на територію земельної ділянки позивача. Позивач позбавлений можливості встановити межі земельної ділянки, а ту, що почав споруджувати, відповідач зруйнував. Добровільно вирішити дане питання відповідач відмовляється, тому він звернувся до суду. Посилаючись на зазначені обставини просив суд усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, шляхом проведення демонтажу гаража, сінника та інших будівель, які знаходяться на межі земельної ділянки.

Рішенням Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 15 липня 2020 року позов задоволено. Усунуто перешкоди у користуванні земельною ділянкою ОСОБА_1 , кадастровий номер: :51:000:1140, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , провести демонтаж - перенести на відстань від житлового будинку, як передбачено нормами ДБН Б.2.2-12:2018: сараю ("Г"), який вийшов за межі земельної ділянки на АДРЕСА_3 , які збудовано на межі земельної ділянки по АДРЕСА_1 . Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просив вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , підтримала доводи поданої апеляційної скарги, просила її задовольнити.

ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - частковому скасуванню з таких підстав.

Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами по справі, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок по АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування на 23/50 частини від 05 листопада 2004 року, зареєстрованого в реєстрі за №3219, та договором дарування на 27/50 частини від 24 жовтня 2017 року, зареєстрованого в реєстрі за №1942 (т.1 а.с.18, 25-27).

Відповідно до рішення дев`ятнадцятої сесії сьомого скликання Рівнянської сільської ради від 18 травня 2018 року №421 ОСОБА_1 передано у власність земельну ділянку розміром 0,15 га та вирішено затвердити технічну документацію щодо встановлення меж земель земельних ділянок (т.1 а.с.12).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 01 червня 2018 року №125995654 ОСОБА_1 зареєстровано право власності на вказану земельну ділянку (т.1 а.с.13).

Встановлено, що ОСОБА_1 розробив технічну документацію на належну йому земельну ділянку, якою було визначено межі земельної ділянки, що підтверджується матеріалами польових топографо-геодезичних робіт (т.1 а.с.124-143).

Відповідно до кадастрової зйомки площа земельної ділянки (огороженого двору) ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 складає 0,15 га.

Як убачається з копії договору купівлі-продажу житлового будинку від 22 квітня 1998 року ААМ №454628 власником житлового будинку по АДРЕСА_2 та користувачем земельної ділянки загальною площею 0,30 га по АДРЕСА_2 є ОСОБА_2 (т.1 а.с.69-72).

Ухвалою Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 14 грудня 2018 року у справі було призначено судову будівельно-технічну експертизу (т.1 а.с.79-80).

Згідно з висновком експерта за результатами проведення будівельно-технічної експертизи від 18 липня 2019 року №5245/5246/1827 господарські будівлі, споруджені власником домоволодіння ОСОБА_2 по АДРЕСА_2 на межі з земельною ділянкою по АДРЕСА_1 не відповідають нормам ДБН Б.2.2-12:2018. Відстань від сінника «С» до житлового будинку по АДРЕСА_1 , дорівнює 4,12 м, а відстань від дровника «Л» до житлового будинку фактично дорівнює 4,74 м, а повинна бути не менш 30 м. Відстань від сараю для худоби «Л» до житлового будинку повинна бути не менш 15 м, тоді як фактично відстань дорівнює 10,65 м. Будівництво господарських та житлових будівель не повинно виходити за межі своєї земельної ділянки. У даному випадку сарай «Г», що належить ОСОБА_2 , виходить за межу своєї земельної ділянки, та розташований з заступом на 1 м на земельну ділянку, яка належить ОСОБА_4 (т.1 а.с.151-159).

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, виходив з того, що позивач довів в установленому законом порядку факт порушення його прав як власника та користувача суміжної земельної ділянки відповідачем.

Колегія суддів у повному обсязі з таким висновком суду погодитись не може, виходячи з такого.

Пунктами «г», «е» ч.1 ст.96 ЗК України визначено, що землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не порушувати права власності суміжних земельних ділянок та землекористувачів; додержуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.

Відповідно до ч.1 ст.103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

Статтею 116 ЗК України (у редакції на момент видачі позивачеві Державного акту) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Статтею 125 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ст.317 ч.1 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, п.б ч.3 ст.152 ЗК України (на час виникнення спірних правовідносин) держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Отже позивач ОСОБА_1 , як власник земельної ділянки, може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

У відповідності до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (негаторний позов).

Верховний Суд в постанові від 12 квітня 2018 року по справі №926/2189/17 зазначив, що негаторний позов пред`являється у випадках, коли власник має своє майно у володінні, але дії інших осіб перешкоджають йому вільно його використовувати або розпоряджатися ним. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення третьою особою перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження та користування належним йому майном. Предмет негаторного позову становить вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом. Підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують протиправні дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення цих правомочностей. При цьому, для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. Таким чином, право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення. Отже, встановлення саме зазначених обставин входить до предмета доказування у справах за такими позовами.

Пунктом 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об`єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача.

Вищий спеціалізований суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 11 жовтня 2017 року зазначив, що, звертаючись до суду, як на правову підставу позову позивач посилався на ст.376 ЦК України, яка визначає сукупність ознак, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним. За змістом статті 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до статті 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови.

Такий висновок застосування норм матеріального права викладено в постанові Пленуму ВССУ від 30 березня 2012 року №6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», постанові Верховного Суду України від 6 вересня 2017 року в справі № 6-1721цс16, та постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 458/1173/14-ц.

Отже, законодавцем визначено, що вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за наявності двох умов:

1) доведеності факту порушення прав;

2) це будівництво є самочинною забудовою.

Згідно з нормами ДБН Б.2.2-12-2018, які поширюються на планування і забудову територій населених пунктів та міжселенних територій на державному, регіональному та місцевому рівнях, передбачено допустимі відстані побудови господарських будівель від житлового будинку, а саме: допустима відстань господарських будівель (сараїв) для худоби та інших тварин площею до 50 кв. м до житлового будинку повинна бути не менша 15 метрів; відстань від дровника та сінника до житлового будинку повинна бути не менша 30 м.

Необхідність обслуговування гаражу та передбачено відстань від стін гаражу до меж ділянки не менше 1,0 м з метою недопущення стоку дощових і стічних вод на суміжні земельні ділянки (п. 6.1.41 ДБН Б.2.2- 12:2018 «ПЛАНУВАННЯ І ЗАБУДОВА ТЕРИТОРІЙ»

Взявши до уваги вищезазначені норми матеріального права, державні будівельні норми, а також висновок експерта від 18 липня 2019 року №5245/5246/1827 колегія суддів погоджується з рішенням суду в частині щодо відсутності у відповідача будь-яких прав на будівництво сараю (Г), сінника (С), дровника (Л), побудованих з порушенням норм ДБН, які завдають незручностей позивачу в користуванні його земельною ділянкою, та сараю (Г), який взагалі виходить за межі земельної ділянки та заважає збудувати позивачу на межі паркан.

Як убачається з висновку будівельно-технічної експертизи від 18 липня 2019 року №5245/5246/1827 відстань від сінника «С» до житлового будинку позивача становить 4,12 м; відстань від дровника «Л» становить 4,74 м, відстань від сараю для худоби «Л» становить

10,65 м. Крім того сарай «Г» (згідно зі схемою) взагалі виходить на земельну ділянку позивача з заступом 1 м (т.1 а.с.155).

Проте у вказаному висновку експерта за результатами проведення будівельно-технічної експертизи від 18 липня 2019 року №5245/5246/1827 не було встановлено та він не доводить того, що будівництво відповідачем гаража літ. «К» не відповідає вимогам нормативно-правових актів у галузі будівництва, є самочинно збудованим або порушує порядок користування земельною ділянкою позивачем, оскільки щодо вказаної будівлі експерт взагалі не надавав жодного висновку.

Інших доказів на підтвердження того, що збудований відповідачем гараж літ. «К», знаходиться на земельній ділянці, що перебуває у власності позивача, або на межі земельних ділянок і перешкоджають у користуванні йому земельною ділянкою позивачем не надано.

Відповідно до визначеного ст.12 ЦПК України принципу змагальності сторін кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій.

На виконання наведених положень закону колегією суддів апеляційного суду роз`яснювалось сторонам право заявити клопотання про призначення по справі додаткової будівельно-технічної експертизи чи виклик експерта. Проте таких клопотань учасниками справи заявлено не було.

Оскільки наявні у матеріалах справи докази не підтверджують, що відповідачем побудований гараж літ. «К» з порушенням норм ДБН Б.2.2-12:2018 та перешкоджає позивачеві користуватися належною йому на праві власності земельною ділянкою по АДРЕСА_1 , позовні вимоги про усунення таких перешкод в цій частині є недоведеними і суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для їх задоволення, виходячи лише з пояснень позивача.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а позивачем в обґрунтування вимог представлені відповідні докази, які відповідачами не спростовані.

Статтею 76 цього Кодексу передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

За частинами 1, 2, 4 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно з частинами першою, четвертою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Колегія суддів, з урахуванням викладених вище обставин, вважає, що оскаржуване рішення частково не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності і обґрунтованості. Зазначене відповідно до вимог ч.1 ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення в частині зобов`язання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , провести демонтаж - перенести на відстань від житлового будинку, як передбачено нормами ДБН Б.2.2-12:2018: гараж літ. «К», який збудовано на межі земельної ділянки по АДРЕСА_1 , та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову в цій частині. В іншій частині рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 15 липня 2020 року скасувати в частині зобов`язання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , провести демонтаж - перенести на відстань від житлового будинку, як передбачено нормами ДБН Б.2.2-12:2018: гараж «К», який збудовано на межі земельної ділянки по АДРЕСА_1 , та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову в цій частині.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 02 грудня 2020 року.

Головуючий суддя О.І. Чельник

Судді C.М. Єгорова

В.В. Черненко