ПОСТАНОВА

Іменем України

05 листопада 2020 року м. Кропивницький

справа № 389/751/20

провадження № 22-ц/4809/950/20

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А. М., Мурашка С. І.,

за участю секретаря судового засідання Діманової Н. І.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 , який діє від імені малолітнього сина

ОСОБА_2 ,

заінтересовані особи: ОСОБА_3 ,

Управління з питань захисту прав дітей міської ради

міста Кропивницького,

Знам`янська районна державна адміністрація Кіровоградської області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області (суддя Український В. В.) від 28 квітня 2020 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заяви

24 березня 2020 року ОСОБА_1 , який діє в інтересах малолітнього сина ОСОБА_5 , звернуся до суду із заявою про видачу обмежувального припису у зв`язку із вчиненням ОСОБА_3 домашнього насильства стосовно їхньої дитини - сина ОСОБА_5 .

У заяві йдеться про те, що ОСОБА_1 і ОСОБА_3 впродовж 22 років перебували у шлюбі, але, натепер, їх шлюб розірвано. В період шлюбу у них народилося троє дітей, зокрема, син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Між ними існують судові спори, пов`язані з розлученням, у тому числі про місце проживання дітей та участь у їх вихованні.

ОСОБА_3 вчиняла домашнє насильство стосовно сина ОСОБА_5 , а саме:

-била дитину через те, що він заснув на уроці під час навчання в австрійській школі;

-15 січня 2020 року викрала дитину (винесла зі школи проти його волю) у супроводі озброєних осіб;

-утримувала сина проти його волі в автомобілі з 12 години 15 січня 2020 року до 02 години ночі наступної доби.

Після цих подій спеціалісти оглянули дитину та відеозаписи з її участю і виявили у ОСОБА_5 ознаки як психологічного, так і фізичного насильства (високий рівень стресу, переживання).

Існує імовірність повторення насильницьких дій з боку матері стосовно їхнього сина так, як вона має намір вивезти його на проживання в Республіку Австрія не зважаючи на те, що він не володіє місцевою мовою.

Посилаючись на вказане, ОСОБА_1 просив суд видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_3 строком на 6 місяців та тимчасово обмежити її права:

заборони наближатися на відстань меншу як 500 метрів до місць проживання і навчання дитини; обмеження її спілкування, в тому числі листування, з сином та будь-які контакти з ним в інший спосіб;

заборони особисто чи через третіх осіб розшукувати та/чи переслідувати сина, якщо він за власним бажанням перебуває у місці, невідомому їй;

застосування спеціальних заходів протидії домашньому насильству: поставити на профілактичний облік, направити для проходження програми для кривдників.

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 28 квітня 2020 року заяву задоволено частково. Видано обмежувальний припис стосовно ОСОБА_3 строком на 5 місяців, яким заборонено їй наближатися на відстань меншу як 500 метрів до місць проживання (перебування) ОСОБА_2 , зокрема, за такими адресами: АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 ; місця навчання - Комунального закладу «Навчально-виховне об`єднання природничо-економіко-правовий ліцей - спеціалізована школа І-ІІІ ступенів №8 позашкільний центр Кіровоградської міської ради Кіровоградської області» (м. Кропивницький, вул. Бєляєва, 1). Обмежено спілкування ОСОБА_3 з ОСОБА_2 та заборонено їй вести з ним листування або контактувати у будь-який інший спосіб. Заборонено ОСОБА_3 особисто чи через третіх осіб розшукувати та/чи переслідувати ОСОБА_2 , якщо він за власним бажанням перебуває у місці, невідомому для неї.

Суд дійшов висновків, що факти фізичного насильства ОСОБА_3 стосовно сина ОСОБА_5 не знайшли свого підтвердження. Той факт, що мати забрала сина зі школи під час уроку, не є проявом насильства над дитиною, але спосіб, який мати використала для цього (залучення для цього невідомих дитині озброєних чоловіків та перебування тривалий час матері з дитиною в автомобілі) привів до психологічної травми дитини, що є ознаками психологічного та фізичного насильства. З метою уникнення у майбутньому домашнього насильства над ОСОБА_5 , задля унеможливлення настання тяжких або особливо тяжких наслідків для здоров`я дитини, суд дійшов висновку про необхідність видачі обмежувального припису строком на 5 місяців.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погоджуючись з рішенням Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 28 квітня 2020 року, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу в якій просить це рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви про видачу стосовно неї обмежувального припису відмовити в повному обсязі.

ОСОБА_3 вважає, що оскаржуване нею рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зокрема, вона зазначає, що суд порушив правила територіальної юрисдикції (підсудності).

Суд допустив й інші процесуальні порушення, а саме: суд не розглянув її клопотання у встановленому порядку про з`ясування думки малолітнього ОСОБА_2 щодо вирішення цієї справи; вирішуючи питання про допит свідків, суд не постановив ухвалу; у рішенні суду неправильно зазначено порядок подачі апеляційної скарги.

Суд виявив упередженість, надавши перевагу доводам ОСОБА_1 , а не її запереченнями. Не зважив суд і на неправомірну, на її думку, поведінку батька дитини, який свавільно вивіз дитину з Республіки Австрія, де вони проживали й де дитина розпочала навчання. Суд перекрутив докази, які доводять, що 15 січня 2020 року охорона, яку вона найняла, до приміщення школи не заходила, на відміну від озброєної охорони, яку найняв батько дитини. Коли вона забирала сина зі школи, то він ніякого страху не виявляв, а навпаки був радий їх зустрічі. Суд дав неправильну оцінку тому, що 15 січня 2020 року вона зі старшою дочкою ОСОБА_7 і сином ОСОБА_5 тривалий час перебувала в автомобілі так, як це відбувалося вимушено у зв`язку з затриманням поліцією. Суд дав неправильну оцінку доказам щодо психологічного стану дитини.

Вона вказує на відсутності в матеріалах справи належних та допустимих доказів вчинення нею домашнього насильства, а саме постанови у справі про адміністративне правопорушення або вироку суду.

Узагальнений зміст відзивів на апеляційну скаргу

ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу заперечив проти доводів викладених в апеляційній скарзі. На його думку, суд вирішив справу з дотриманням норм процесуального і правильним застосуванням норм матеріального права. Доводи апелянта про порушення правил підсудності, неправильність дослідження доказів, буцімто порушення порядку вирішення питання про докази та неточності у визначенні порядку оскарження рішення суду він відкидає, наводячи контраргументи. Він вважає, що інші доводи апеляційної скарги є суперечливими та взаємовиключними. Просить апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Інші учасники процес правом надати відзив на апеляційну скаргу не скористалися.

Позиції учасників справи, висловлені у судовому засіданні

Заінтересована особа ОСОБА_3 та її представник - адвокат Власюк Катерина Петрівна у судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу, надали усні та письмові пояснення.

Заявник малолітній ОСОБА_2 , який викликався у судове засідання через батька для з`ясування його ставлення до справи в судове засідання не з`явився.

Законний представник малолітнього ОСОБА_2 - його батько ОСОБА_1 в судове засідання, в якому здійснювався розгляд апеляційної скарги по суті, особисто не з`явився.

Представники ОСОБА_2 - адвокати Моргунова Таїсія Олександрівна і Каменська Ніна Петрівна апеляційну скаргу не визнали, надали усні та письмові пояснення. Вони також повідомили суд, що ОСОБА_5 не бажає з`являтися до суду та просили дослідити відеозапис з його зверненням про це.

Заінтересована особа Управління з питань захисту прав дітей міської ради міста Кропивницького повідомлена належним чином про час, дату та місце розгляду справи, але свого представника в судове засідання не направила.

Представник заінтересованої особи Знам`янської районної державної адміністрації Кіровоградської області Гундаренко Юлія Василівна висловила свої заперечення проти доводів і вимог апеляційної скарги, вона вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, відповідає праву дитини на безпечні умови життя.

Позиція апеляційного суду

Відповідно до частин 1 - 5 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилася очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, суд апеляційної інстанції переглядає справу в повному обсязі.

Згідно з частинами 1 - 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Суд першої інстанції встановив такі обставини

ОСОБА_1 і ОСОБА_3 перебували у шлюбі з 02 серпня 1997 року, який розірвано рішенням Печерського районного суду міста Києва від 17 липня 2019 року.

Вони являються батьками ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Місце проживання ОСОБА_2 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_3 .

Після розірвання шлюбу між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 їхній син ОСОБА_5 проживав разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_4 , де відвідував навчальний заклад - початкову школу з вересня 2019 року.

12 грудня 2019 року малолітній ОСОБА_5 у супроводі свого батька, але без відома та згоди матері, виїхав із Республіки Австрія до України, де проживав з батьком за адресою: АДРЕСА_1 . З 19 грудня 2019 року він продовжив навчання в першому класі Комунального закладу «Навчально-виховне об`єднання природничо-економіко-правовий ліцей - спеціалізована школа І-ІІІ ступенів № 8 - позашкільний центр Кіровоградської міської ради Кіровоградської області».

15 січня 2020 близько 10 год. 15 хв. під час третього уроку в 1-Б класі Комунального закладу «Навчально-виховне об`єднання природничо-економіко-правовий ліцей - спеціалізована школа І-ІІІ ступенів № 8 - позашкільний центр Кіровоградської міської ради Кіровоградської області», до класу зайшла ОСОБА_3 в супроводі осіб чоловічої статі в спецформі та забрала сина ОСОБА_5 з уроку і передала його своїй старшій дочці ОСОБА_7 . Дитина разом із сестрою та супроводжуючими їх особами на автомобілі покинули навчальний заклад.

Автомобіль із ОСОБА_3 та її сином ОСОБА_5 зупинений працівниками поліції в АДРЕСА_5, на підставі заяв працівників школи та ОСОБА_1 про викрадення дитини.

Працівниками управління з питань захисту прав дітей Міської ради міста Кропивницького спільно із представниками Кропивницького міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, Кропивницького ВП ГУНП в Кіровоградській області та амбулаторії практики сімейної медицини № 8 того ж дня здійснено виїзд для складання акту оцінки рівня безпеки дитини біля будинку АДРЕСА_5 , де відповідно до повідомлення поліції перебував малолітній ОСОБА_5 разом з матір`ю ОСОБА_3 . На момент прибуття представників комісії ОСОБА_3 разом із сином зачинилася в машині, не надала можливість оглянути сина та скласти оцінку рівня безпеки дитини, про що складений акт від 15 січня 2020 року, в якому вказано, що така поведінка матері суперечить інтересам дитини, тому в інтересах дитини вона має бути передана батькові ОСОБА_1 .

Відповідно до постанови Кіровського районного суду м. Кіровограда від 17 березня 2020 року ОСОБА_3 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 188-50 КУпАП.

Інститут психології імені Г.С. Костюка за наслідками аналізу відеоматеріалів («Звернення ОСОБА_5 до тата»; «Відео зі шкільної камери спостереження № 2 від 15.01.2020 р.»; «Відео зі свідченнями ОСОБА_12 », «Відео з машини») та психологічної діагностики дитини ОСОБА_2 надано висновки про наявність ознак психологічного та фізичного насильства стосовно дитини: непередбачувана, потенційно небезпечна, свавільна поведінка з боку дорослих; порушення почуття базової безпеки дитини; різке невиправдане порушення звичного устрою життя дитини; спостереження дитини за агресивною, насильницькою поведінкою дорослих; повідомлення дитині інформації, що руйнівно впливає на прив`язаність та позитивний психоемоційний зв`язок з батьком; спостереження дитини за проявами насильства стосовно значимої особи (учительки) з боку дорослих, що брали участь у його вилученні зі школи; примусове фізичне вилучення ОСОБА_5 матір`ю зі школи, не зважаючи на його різке негативне ставлення щодо цього, небажання йти з нею, опір, плач, які можуть спричинити психологічне травмування дитини, наслідки якого вкрай негативно позначаться на психоемоційному благополуччі та особистісному розвитку ОСОБА_5 . Дитина знаходиться у стані значної психоемоційної напруги, тривоги, невпевненості. Акцентується увага на тому, що ОСОБА_5 має тісну, надійну прив`язаність та прихильність і до батька, і до матері. Батька наразі сприймає як важливу для себе фігуру, тяжіє до активного спілкування та має з ним позитивний психоемоційний контакт. ОСОБА_5 тривожно сприймає ситуацію конфлікту між батьками, що викликає певну деформацію у сприйнятті сімейної системи, в якій йому складно визначити власне місце. Враховуючи, що дитина зазнала психологічного та фізичного насильства дитині необхідно забезпечити стабільне, константне місце проживання, сталий розпорядок життя та навчання, яке б давало можливість хлопчику відчути базові потреби у безпеці та надійності середовища, відвідувати гуртки за інтересами, вільно спілкуватися з однолітками: друзями, однокласниками. При цьому врахувати, що розірвання зв`язку дитини з батьком, відсторонення сина від нього наразі негативно позначиться на його психоемоційному стані та особистісному розвитку в цілому. Важливо не допустити повторного травмування дитини через непередбачувану поведінку споріднених осіб втрату відчуття захищеності та почуття безпеки, маніпулювання свідомістю дитини, спостереження ворожнечі між батьками, брутальної поведінки стосовно когось зі споріднених осіб, маніпулятивних стосунків та стосунків з деструктивними ознаками, через неможливість вільного, тривалого, належного контакту з кимось зі споріднених осіб.

Центром нейропсихологічної регуляції і психотерапії зроблено психологічний аналіз відеозапису «Звернення ОСОБА_5 до тата» та встановлено, що дитина читає текст; коли хлопчик не читає текст, тоді дивиться в камеру і говорить від себе; якщо б хлопчик розповідав сам про себе, насамперед він розповів про ігри та друзів, якщо у дитини є контакт із соціумом; дитина знаходиться в сильній напрузі; на відео дитина міцно стискає іграшку, за якою помітні постійні рухи плечима та руками (в основному в кулачках - ознака агресії) тощо.

Відповідно до висновку практичного психолога ОСОБА_13 , дитина ОСОБА_5 проживає з батьком (в неповній сім`ї), але соціально-психологічна атмосфера, що панує в родині дає можливість дитині проживати в любові та почувати себе захищеним. Дитина ідентифікує своє майбутнє з батьком. Хлопчик не ототожнює своє проживання у родині матері. З мамою дитина перебуває у внутрішньому особистісному конфлікті, емоційне відторгнення внаслідок емоційної травми.

Апеляційний суд додатково встановив такі обставини:

Постановою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 10 березня 2020 року, залишеною без змін постановою Кропивницького апеляційного суду від 04 червня 2020 року, закрито провадження у справі про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності передбаченої ч. 7 ст. 184 КУпАП «Невиконання батьками або особами, що їх замінюють, обов`язків щодо виховання дітей» у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення (т. 5 с. 151 - 156).

Постановою Кропивницького апеляційного суду від 04 червня 2020 року (т. 5 с. 26 - 32) скасовано постанову Кіровського районного суду м. Кіровограда від 17 березня 2020 року, якою ОСОБА_3 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 188-50 КУпАП «Невиконання законних вимог посадових (службових) осіб органу опіки та піклування», провадження у справі закрито у зв`язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення.

Допитана в суді апеляційної інстанції свідок практичний психолог ОСОБА_13 повідомила, що вона проводила психологічне дослідження дитини ОСОБА_2 у зв`язку із майбутнім вирішенням питання місця проживання дитини з батьком або матір`ю. Встановлені нею результати викладені у висновку.

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Щодо доводів апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права

Зокрема, ОСОБА_3 посилається на те, що суд розглянув справу з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності).

Відповідно до ч. 1 ст. 378 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення прийнято судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності).

Згідно зі ст. 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію судів.

Відповідно до ст. 350-1 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису подається до суду за місцем проживання (перебування) особи, яка постраждала від домашнього насильства або насильства за ознакою статі, а якщо зазначена особа перебуває у закладі, що належить до загальних чи спеціалізованих служб підтримки постраждалих осіб, - за місцезнаходженням цього закладу.

Отже, оскільки із заяви вбачається, що постраждалим від домашнього насильства є малолітній ОСОБА_5 , то така заява повинна подаватися до суду за місцем його проживання і саме такому суду підсудна ця справа.

За змістом частин 1 та 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

На час звернення до суду ОСОБА_5 виповнилося сім років.

Фактично на той час він проживав з батьком ОСОБА_1 .

Фізична особа може мати кілька місць проживання (ч. 6 ст. 29 ЦК України).

В матеріалах справи (т. 1 с. 189 - 192) міститься копія договору дарування від 18 лютого 2019 року за умовами якого обдарований ОСОБА_1 набув у власність житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 . Цей факт також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер: 156680309 (т. 1 с. 193).

Згідно з довідкою Суботцівської сільської ради від 24 січня 2020 року № 162 (т. 1 с. 187), ОСОБА_1 разом із сином ОСОБА_2 проживають без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .

Оскільки на час подання заяви до суду малолітній ОСОБА_5 проживав разом з батьком в с. Суботці Знам`янського району Кіровоградськї області, то її розгляд підсудний Знам`янському міськрайонному суду Кіровоградської області.

Ті обставини, що зареєстроване місце проживання дитини, а також зареєстроване місце проживання батька є іншими в такій категорії справ не впливають на компетенцію місцевого суду, який розглянув справу так, як ст. 350-1 ЦПК України пов`язує місце розгляду справи з місцем проживання постраждалого від домашнього насильства (фактичним місцем проживання), а не з зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем його проживання.

Тому передбачені ч. 1 ст. 378 ЦПК України підстави для касування рішення суду відсутні.

Щодо доводів апелянта про незабезпечення судом участі малолітнього ОСОБА_2 у розгляді справи, то колегія судів апеляційного суду виходить з такого.

Згідно з ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї (ч. 1 ст. 171 СК України).

Статтею 12 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.

Суд першої інстанції ці норми не врахував, не з`ясував особисту думку ОСОБА_2 щодо цієї справи, яка порушена від його імені батьком ОСОБА_1 .

З урахуванням віку дитини (на час розгляду справи в суді першої інстанції йому виповнилося сім років) та з урахуванням його вміння висловлювати свої думки, що демонструють наявні у справі відеозаписи з його участю, суд мав надати йому можливість висловитися щодо цієї справи особисто або через представника.

При цьому висловлення думки батьком дитини не є гарантією того, що думка дитини є такою самою, з огляду на наявність спорів між колишнім подружжям, зокрема, і в питанні дітей. Отже, дитині має бути надана реальна можливість висловитися особисто, або через незаінтересованого представника.

Місцевий суд не з`ясував думку ОСОБА_2 та жодним чином не мотивував свою позицію з цього питання у рішенні.

Проте, цей недолік розгляду справи в суді першої інстанції не являється самостійною підставою для скасування рішення суду та може бути усунутий в суді апеляційної інстанції.

Апеляційний суд викликав у судове засідання ОСОБА_2 через його законного представника ОСОБА_1 , якому суд роз`яснив його обов`язок сприяти явці сина до суду. З цією метою розгляд справи суд відклав, поклав на орган опіки та піклування обов`язок забезпечити явку психолога задля створення максимально можливих комфортних умов спілкування дитини з судом, суд також надав можливість батькам обрати психологів для участі в судовому засіданні та забезпечити їх явку.

Однак, в наступне судове засідання ні ОСОБА_1 , ні ОСОБА_5 не з`явилися.

Представник ОСОБА_2 адвокат Моргунова Таїсія Олександрівна повідомила суду, що вона особисто спілкувалася з дитиною і він відмовився прийти до суду. Крім того, за клопотанням адвоката суд оглянув відеофайл із записом зверненням ОСОБА_2 від 04 листопада 2020 року у якому він вказує, що одного разу мама його викрала зі шкоди і що йому було страшно тоді, він також повідомив, що більше не хоче повторення таких подій та бажає проживати з батьком.

Проти повторного виклику дитини до суду заперечив представник Знам`янської РДА Гундаренко Ю. В. з огляду на емоційну вразливість дитини та висловлення нею свого ставлення через представника та за допомогою відеозвернення.

Інші доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права таких, як не допит заявленого свідка, недотримання процесуальної форми при вирішені клопотання учасника справи, неправильне, на думку апелянта, зазначення у тексті рішення порядку його оскарження, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, що такі порушення призвели до неправильного вирішення справи, що випливає зі змісту ч. 2 ст. 376 ЦПК України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 вказує на процесуальні недоліки суду першої інстанції, але не зазначає, як вони вплинули на правильність рішення суду.

Колегія суддів апеляційного суду не вбачає вирішального впливу цих доводів апеляційної скарги на розв`язання питання правильності рішення суду.

Стосовно твердження ОСОБА_3 про упередженість суду, то колегія суддів апеляційного суду відхиляє його з огляду на те, що суд першої інстанції не ігнорував законних вимог учасників справи, не перешкоджав їм у реалізації їх процесуальних прав і виконанні процесуальних обов`язків, жодним чином не виявляв нерівного ставлення до них впродовж її розгляду. Щодо оцінки доказів, то відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Неправильна, на думку учасника справи, оцінка доказів, яку зробив суд, ще не являється ознакою упередженості судді. З`ясувавши обставини справи, визначивши правовідносини сторін та закон, який до них застосовується, врешті суд ухвалив своє рішення. Невідповідність рішення сподіванням учасників справи не є виявом упередженості суду за відсутності інших об`єктивних ознак, які в апеляційній скарзі не наводяться.

Щодо доводів апеляційної скарги по суті справи

Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ст. 51 Конституції України).

Будь-яке насильство над дитиною та її експлуатація переслідуються за законом (ст. 52 Конституції України).

Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 цього Кодексу.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 6, 8, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі.

Особа, яка постраждала від домашнього насильства (постраждала особа) - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників.

За змістом п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з ч. 3 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до ч. 1 ст. 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Аналіз цих норм права дає підстави для висновку, що суд під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису має оцінити всі обставини та докази у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суд повинен встановити форму домашнього насильства, якому піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду: від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18, від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18, від 24 вересня 2020 року у справі № 752/7631/19 та інших.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ч. 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

В обґрунтування заяви про видачу обмежувального припису законний представник заявника ОСОБА_1 посилався, серед іншого, на те, що ОСОБА_3 неодноразово застосовувала до їхнього сина ОСОБА_5 фізичне покарання, зокрема, завдала удар в щоку за те, що він заснув на уроці в школі, тобто застосувала стосовно дитини фізичне насильство.

Суд першої інстанції визнав ці обставини не доведеними оскільки заявник будь-яких доказів тому не надав.

Учасники справи погодилися з таким висновком суду і в цій частині рішення суду не оскаржують.

Апеляційний суд підстав для іншого висновку не вбачає.

Оцінюючи другі доводи заяви про видачу обмежувального припису, місцевий суд погодився з тим, що дитина ОСОБА_5 зазнав насильства з боку своєї матері ОСОБА_3 , яке виявилося у використані нею неприйнятних засобів під час того, як вона забрала його зі школи, що саме по собі не є насильством. Однак, залучення до цього процесу невідомих дитині людей у спеціальній формі, озброєних, а також тривале перебування дитини поряд з ними в автомобілі, на думку суду, є формами психологічного та фізичного насильства.

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками суду не погоджується.

У цій справі існує спір між її учасниками стосовно оцінки подій, які відбулися 15 січня 2020 року. Суд першої інстанції загалом правильно встановив їх хронологію.

Дійсно, як вбачається з пояснень учасників справи та наявних у справі доказів, зокрема, письмових, а також оглянутих судами першої та апеляційної інстанції електронних доказів (відеозаписів з камери спостереження у школі, відеозаписів з камери мобільного пристрою) 15 січня 2020 року ОСОБА_5 знаходився на уроках у 1-Б класі Комунального закладу «Навчально-виховне об`єднання природничо-економіко-правовий ліцей - спеціалізована школа І-ІІІ ступенів № 8 - позашкільний центр Кіровоградської міської ради Кіровоградської області». Під час одного з уроків до класу зайшла ОСОБА_3 , яку супроводжувала її старша дочка ОСОБА_7 та ще кілька осіб чоловічої статі. ОСОБА_7 забрала свого малолітнього брата ОСОБА_5 на руки і винесла за межі школи в супроводі охорони, яку найняла ОСОБА_3 , де сіла з ним в автомобіль. ОСОБА_3 взяла в класі верхній одяг сина і віднесла до автомобіля, в якому вже перебував ОСОБА_5 з сестрою. Після цього ОСОБА_3 повернулася до школи, а автомобіль з ОСОБА_7 і ОСОБА_5 , в супроводі тієї ж охорони, рухався по вулицях міста Кропивницького, але згодом був затриманий на АДРЕСА_5 співробітниками Національної поліції, які діяли на підставі заяв працівників школи та ОСОБА_1 про викрадення дитини. Згодом ОСОБА_3 приєдналися до дочки і сина, які знаходилися на місці зупинки співробітниками Національної поліції в автомобілі, та перебувала з ними до з`ясування обставин події, яке тривало впродовж кількох годин.

Суд першої інстанції пов`язав ці події з висновками практичного психолога, кандидата психологічних наук, провідного співробітника лабораторії консультативної психології та психотерапії Інституту психології імені Г. С. Костюка, психотерапевта ОСОБА_17 та психологічною оцінкою дитячо-батьківських відносин практичного психолога ОСОБА_13 .

Так, у висновку від 14 лютого 2020 року практичний психолог і психотерапевт ОСОБА_17 , оглянувши надані їй ОСОБА_1 відео файли та його пояснення, вказала про наявність ознак психологічного та фізичного насильства стосовно дитини ОСОБА_2 .

Натомість у своєму наступному висновку від 19 лютого 2020 року вона відмітила тісну, надійну прив`язаність та прихильність ОСОБА_5 і до батька, і до матері, сприйняття батька як важливої фігури, тяжіння до активного спілкування з ним та позитивний психоемоційний контакт. ОСОБА_5 тривожно сприймає ситуацію конфлікту між батьками, що викликає певну деформацію у сприйнятті сімейної системи, в якій йому складно визначити власне місце. Вона також виклала свої рекомендації по запобіганню ситуацій психологічного і фізичного насильства.

Суд також пов`язав події 15 січня 2020 року з психологічною оцінкою дитячо-батьківських відносин на визначення значущих психологічних обставин і факторів міжособистісної взаємодії дитини з батьками, зробленої практичним психологом ОСОБА_13 , у якій ідеться про те, що дитина ( ОСОБА_5 ) проживає з батьком (в неповній сім`ї), але соціально-психологічна атмосфера, що панує в родині дає можливість дитині проживати в любові та почувати себе захищеним. Дитина ідентифікує своє майбутнє з батьком. Хлопчик не ототожнює своє проживання у родині матері. З мамою дитина перебуває у внутрішньому особистісному конфлікті, емоційне відторгнення внаслідок психічної травми.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується, що події, які сталися з ОСОБА_5 15 січня 2020 року та обстановка, в якій вони відбувалися, не є звичними для нього (малолітньої дитини) і могли мати вплив.

Проте суд мав з`ясувати наявність підстав вважати, що ця ситуація є проявом домашнього насильства з боку матері стосовно дитини в розумінні норм Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а свій висновок докладно мотивувати. Крім того, з урахуванням всіх обставин справи, з урахуванням особи імовірного кривдника суд мав оцінити вірогідність ризиків повторення насильства, а також мотивувати обрані ним заходи тимчасового обмеження прав та їх тривалість з урахуванням, перш за все, інтересів дитини.

Як вбачається з визначення, наданого у п. 17 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», фізичне насильство характеризується вчиненням кривдником умисних протиправних дій насильницького характеру із застосуванням фізичної сили, спричинення шкоди здоров`ю або життю постраждалої особи, залишення в небезпеці або в небезпечному для життя стані, незаконному позбавленні волі.

Доказів того, що ОСОБА_3 застосувала відносно свого малолітнього сина фізичну силу, або в будь-який спосіб спричинила шкоду його здоров`ю чи життю, або ж поставила їх під загрозу в справі не має. Не можна стверджувати і про незаконне позбавлення матір`ю волі дитини, яку вона утримує біля себе на законних підставах, оскільки прав стосовно дитини вона не позбавлена.

За таких обставин висновок суд про наявність ознак фізичного насильства з боку матері суперечить положенням вказаного Закону.

За змістом п. 14 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» психологічне насильство виявляється у словесних образах, погрозах, у тому числі щодо третіх осіб, приниженні, переслідуванні, залякуванні інших діях, які спрямовані на обмеження волевиявлення особи, якщо такі дії викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Можна зробити висновок, що психологічне насилля, в розумінні цього Закону, має місце за сукупності таких елементів: протиправності дій чи бездіяльності кривдника направлених на обмеження волевиявлення постраждалої особи; негативні психологічні наслідки для постраждалого, наявність причинного зв`язку між першим і другим елементом, умисел кривдника.

У справі не встановлено, що ОСОБА_3 ображала сина ОСОБА_5 , погрожувала чи залякувала його або вчиняла інші умисні дії, направлені на порушення психологічної рівноваги дитини, обмеження його волевиявлення.

Суд не мав брати до уваги відеозапис з поясненнями вчительки ОСОБА_12 в яких вона описує негативну реакцію ОСОБА_2 на появу матері в класі так, як показання свідки в суді дають особисто з дотриманням відповідних правил. Однак, ОСОБА_12 не була допитана в суді. Інші достовірні докази про враження дитини від зустрічі з матір`ю, його реакцію на її появу та дії ОСОБА_3 у класі відсутні.

У висновку практичного психолога ОСОБА_17 від 14 лютого 2020 року, який вона зробила на підставі аналізу наданих їй відеоматеріалів та повідомленої батьком дитини інформації, наведено фактори, які містять певні ознаки психологічного насильства стосовно дитини, тобто є потенційно травмуючими для дитини.

Однак, для надання категоричного висновку про те, що мало місце психологічне насильство необхідно встановити настання таких негативних наслідків психологічного характеру для дитини від дії потенційно травмуючих факторів. Проте, щодо цього висновок психолога ґрунтується на припущеннях так, як на той час психолог не спілкувався з дитиною безпосередньо та не проводив відповідне дослідження, а в його розпорядженні була обмежена інформація.

У висновку від 19 лютого 2020 року практичний психолог ОСОБА_17 досліджує питання загального психоемоційного стану дитини ОСОБА_2 та характер його прив`язаності до споріднених осіб (батька і матері), особливості сприйняття ним конфлікту між батьками. При цьому вона виявляє тісну, надійну прив`язаність та прихильність дитини і до батька і до матері, а також тривожне сприйняття ситуації конфлікту між батьками. Інша частина цього висновку стосується наслідків психологічного та фізичного насильства стосовно дитини і ґрунтується не на дослідженні впливу ситуації 15 січня 2020 року на ОСОБА_5 , а на її ж попередньому висновку від 14 лютого 2020 року в основу якого покладено припущення про наявність негативних наслідків, тобто насилля вже констатується, як встановлений факт.

Психодіагностична оцінка ОСОБА_2 , проведена практичним психологом ОСОБА_13 взагалі не містить будь-яких даних, які б пов`язували її з описаними у заяві про видачу обмежувального припису обставинами.

Суд першої інстанції погодився з клопотанням ОСОБА_3 про необхідність допиту практичного психолога ОСОБА_13 для уточнення її висновку, але цього так і не зробив.

В суді апеляційної інстанції практичний психолог ОСОБА_13 показала, що вона не досліджувала впливу будь-яких конкретних ситуацій з життя ОСОБА_5 на його психологічний стан. Метою її дослідження була оцінка дитячо-батьківських відносин для подальшого розв`язання питання про місце проживання дитини з одним із батьків. Вона також повідомила суду, що попри значний стаж своєї практичної роботи за професією подібних досліджень вона проводила одиниці.

Отже, надана судом оцінка конкретної події в житті дитини лише через призму висновків практичних психологів, які містяться у справі, не є повною та об`єктивною так, як при проведенні досліджень цими спеціалістами не було враховано попередніх ситуацій дитини, пов`язаних з тривалим конфліктом між батьками та їх вплив на психологічний стан на час дослідження.

Суд першої інстанції звернув увагу на те, що та обставина, що мати забрала дитину зі школи не може розцінюватися, як прояв насилля. Однак, оцінюючи цю ситуацію загалом, суд повинен був врахувати, що 15 січня 2020 року ОСОБА_3 діяла не з метою заподіяння кривди своєму сину, а з метою повернення його після того, як у грудні 2019 року батько без її згоди забрав сина від неї до себе, про що вказує і сам ОСОБА_1 у своїй заяві до суду.

Тривале перебування у той день матері й дитини в автомобілі, про що також зазначив суд першої інстанції в контексті насилля матері над дитиною, пов`язане з повідомленнями зі школи та від батька дитини до органу Національної поліції про, буцімто, викрадення матір`ю дитини та подальшим перехопленням автомобіля на якому вони переміщувалися і необхідністю з`ясування цих обставин. При цьому суду не надано переконливих аргументів про те, як ОСОБА_3 могла вплинути на цю подію та її тривалість.

Отже, докази, на які послався суд першої інстанції, не давали підстав для переконливого висновку про наявність ознак психологічного насильства матері над дитиною, а тим паче фізичного насильства.

Відсутні такі докази і в справі в цілому.

Колегія суддів апеляційного суду враховує пояснення ОСОБА_2 у його відеозверненні від 04 листопада 2020 року про те, що він був схвильований тією подію, коли мама з сестрою забрали його зі школи, і що деякі її обставини викликали у нього навіть страх.

Проте, суд переконаний, що фактичної загрози його здоров`ю і життю, честі та гідності не існувало. Він перебував в оточенні відомих і близьких до нього людей - матері та сестри, але малий вік не давав йому можливість об`єктивно оцінити поточні події, а дорослі, які його оточували були нездатні забезпечити йому спокій та надати адекватні пояснення.

Загалом його переживання пов`язані з розлученням батьків та тривалим конфліктом між ними у який він був втягнутий, як безпосередній учасник, що підтверджується, зокрема, висновком практичного психолога ОСОБА_17 від 19 лютого 2020 року.

В такій ситуації обмеження будь-якого спілкування дитини і матері явно не відповідає інтересам дитини.

Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

У цій справі відсутні докази, які б давали підстави вважати, що ОСОБА_3 вчинила фізичне чи психологічне насильство стосовно свого сина ОСОБА_2 у розумінні норм Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Суд першої інстанції неправильно визначив правовідносини матері і дитини, як кривдника і потерпілої особи, що потягло хибність висновку про вірогідність повторення домашнього насильства матері. У зв`язку з цим суд не мав підстав для видачі обмежувального припису та позбавляти дитину і матір можливості спілкування на п`ять місяців. При цьому суд у мотивувальній частині свого рішення не дав оцінки можливим наслідкам його втручання в сімейне життя цих осіб.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи, що висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи, так рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні заяви про видачу обмежувального припису.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 - 384ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 28 квітня 2020 рокускасувати і ухвалити нове рішення.

В задоволенні заяви ОСОБА_1 , який діє від імені малолітнього сина ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 листопада 2020 року.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 3 ст. 394 ЦПК України.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді А. М. Головань

С. І. Мурашко