Провадження номер 2/741/606/20
Єдиний унікальний номер 741/1044/20
РІШЕННЯ

іменем України

18 листопада 2020 року м. Носівка

Носівський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого судді Крупини А.О.,

з участю секретаря судового засідання Качан О.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Носівка за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

УСТАНОВИВ:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що житловий будинок АДРЕСА_1 належить їй на праві приватної власності. У будинку зареєстрованим значиться син позивача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є відповідачем по справі. Відповідач не проживає в житловому приміщенні більше 20 років без поважних причин, не сплачує комунальні платежі, не бере участі в утриманні житла, його особистих речей у будинку немає. Перешкод у користуванні житлом ні позивач, ні інші особи йому не створюють. Позивач за власний рахунок утримує будинок, сплачує комунальні платежі, займається ремонтом. Факт реєстрації відповідача в будинку, де він не проживає більше 20 років, порушує право позивача на вільне розпорядження і користування майном, є перешкодою в отриманні субсидії.

Позивач уважає, що відповідач втратив право користування житлом, оскільки не проживає в спірному будинку без поважних причин більше одного року та не бере участі в утриманні житла. Тому позивач звернулася до суду та просила судовим рішенням визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_1 .

Ухвалою Носівського районного суду Чернігівської області від 16 жовтня 2020 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити, не заперечувала проти ухвалення у справі заочного рішення.

Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином у порядку ч. 7, 8 ст. 128 ЦПК України, не просив про відкладення розгляду справи, відзиву на позовну заяву не подав.

Суд за письмовою згодою позивача ухвалив постановити заочне рішення згідно з положеннями ч. 1 ст. 280 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів.

У судовому засіданні допитана як свідок ОСОБА_3 дала показання, що вона є соціальним працівником, обслуговує ОСОБА_1 близько восьми років, свідку достовірно відомо, що син ОСОБА_1 прописаний, однак фактично не проживає в будинку АДРЕСА_1 понад один рік. Свідок ніколи його не бачила.

У судовому засіданні допитана як свідок ОСОБА_4 дала показання, що вона є сусідкою ОСОБА_1 . Свідок достовірно знає, що син позивача ОСОБА_5 більше 20 років не проживає в будинку АДРЕСА_1 , востаннє його бачила близько 15 років назад, коли він приїздив до матері.

Вислухавши пояснення позивача, показання свідків, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд робить нижченаведений висновок.

Судом встановлено, що власником будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу будинку від 30 жовтня 1997 року, посвідченого державним нотаріусом Носівської районної ДНК Рекухою Л.І., зареєстрованого в БТІ (а. с. 7).

З позовної заяви вбачається, що відповідач більше 20 років не проживає у вищевказаному будинку, витрати на комунальні послуги не сплачує, не бере участі в утриманні житла, його особистих речей у будинку немає.

У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Частиною першої статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Відповідно до частини 4 статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині 2 статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, що знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підтвердження своїх доводів щодо відсутності відповідача у спірному будинку більше одного року, позивач посилається на письмові докази та показання свідків.

Із довідки Носівської міської ради Чернігівської області за підписом старости сіл Козари, Андріївка, Іржавець № 7/2-21/1024 від 07 серпня 2020 року вбачається, що ОСОБА_2 дійсно з 2000 року не проживає в АДРЕСА_1 (а. с. 8).

Відповідно до довідки про склад сім`ї виконкому Носівської міської ради від 20 лютого 2020 року № 7/2-21/89 ОСОБА_2 зареєстрований по АДРЕСА_1 , але фактично не проживає (а. с. 9).

Крім того, судом при відкритті провадження у справі зроблено запит до Носівської міської ради Чернігівської області з метою отримання інформації про зареєстроване місце проживання відповідача, як того вимагає ст. 187 ЦПК України. 15 жовтня 2020 року отримано відповідь про те, що ОСОБА_2 зареєстрований в АДРЕСА_1 , але не проживає (ймовірне місце проживання місто Прилуки) (а. с. 15).

Також факт відсутності відповідача у спірному будинку більше одного року підтверджений показаннями свідків, допитаних у судовому засіданні, не довіряти показам яких у суду підстав не має.

Відповідачем же не надано до суду жодного належного та допустимого доказу того, що причини його не проживання в спірному будинку більше одного року є поважними.

Оцінивши зібрані по справі докази, суд робить висновок, що відповідач не проживає у спірному будинку більше одного року без поважних причин, його поведінка є свідомою та свідчить про втрату ним інтересу до такого житлового приміщення, реєстрація місця проживання відповідача в будинку позивача створює їй перешкоди у вільному розпорядженні та користуванні її власністю, є перешкодою для отримання житлової субсидії, а тому вимога про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, підлягає задоволенню.

З огляду на наведене, позовна заява підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, оскільки позов задовольняється повністю, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати по сплаті судового збору в сумі 840 грн. 80 коп.

Керуючись ст. 405 ЦК України, статтями 3, 4, 10, 13, 76-82, 89, 141, 223, 259, 263-265, 268, 273, 280-284 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП не встановлено, місце реєстрації: АДРЕСА_1 , таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП не встановлено, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп. судового збору.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його ухвалення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.

На рішення може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня його ухвалення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено 18 листопада 2020 року.

Суддя А.О. Крупина