ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/2840/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" лютого 2020 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Мицик Ю.С.

при секретарі Пугач Д.С

за участю позивача ОСОБА_1

представника відповідача Яненка Б.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю "БЕЙКЕНЬ ЕНЕРГЕТИКА УКРАЇНА" про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу

встановив:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "БЕЙКЕНЬ ЕНЕРГЕТИКА УКРАЇНА" (далі відповідач, ТОВ "БЕЙКЕНЬ ЕНЕРГЕТИКА УКРАЇНА") в якому просила визнати незаконним наказ про звільнення від 16.05.2019 № 488-П; поновити її на посаді головного бухгалтера в ТОВ "БЕЙКЕНЬ ЕНЕРГЕТИКА УКРАЇНА", з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 19.02.2020 просила стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 17.05.2019 по 19.02.2020 в сумі 184 041 грн. 60 коп. та судові витрати. Позов обґрунтований наступними обставинами. 25.03.2019 її було призначено на посаду головного бухгалтера в ТОВ "БЕЙКЕНЬ ЕТИКА УКРАЇНА". 25.03.2019 між нею та відповідачем було укладено трудовий договір. Наказом від 16.05.2019 № 488-П її було звільнено з даної посади за згодою сторін. Позивач вважає вказаний наказ незаконним, винесений з порушенням норм чинного законодавства , оскільки при написанні заяви на звільнення на неї здійснювався тиск, остання була написана проти її волі. В процесі роботи, вона виявила розбіжності щодо фінансової та податкової звітності за 2018 рік з фактичними даними. Оскільки вона, як головний бухгалтер несе відповідальність за достовірну інформацію обліку на підприємстві і за дотримання своєчасної здачі звітності, вона попередила і бухгалтера і фінансового директора нерезидента Китаю про вказаний факт. Після цього, співробітники товариства почали збирати на неї недостовірну інформацію та чинити на неї тиск. В подальшому недостовірну інформацію про неї повідомили керівництву товариства. Вказує, що між роботодавцем та нею не було спільної згоди щодо припинення трудового договору у визначений строк. Посилається на те, що спірний наказ не був підписаний директором товариства. З посиланням на ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України позивач просила стягнути з відповідача середній заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва Мицик Ю.С. від 22.06.2019 вказану позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків.

Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва Мицик Ю.С. від 04.09.2019 було відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

13.11.2019 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. На обґрунтування відзиву послався на те, що позивач є конфліктною особою, яка під час недовготривалої роботи на підприємстві спровокувала безліч конфліктів з іншими співробітниками. За майже два місяці роботи позивача на підприємстві нею допускалися серйозні помилки під час виконання трудових обов`язків, які доводилося виправляти її колишнім підлеглим співробітникам. Жодний зі співробітників підприємства не підтримував в конфліктних ситуаціях позивача, які остання постійно провокувала в середині колективу. В день звільнення позивачу підприємство виплатило не тільки заробітну плату за всі відпрацьовані дні у травні 2019 року та компенсацію за невикористану щорічну відпустку, а й вихідну допомогу в розмірі 12799,50 грн. Зазначив, що позивач зверталася до Державної служби України з питань праці, а також до управління держпраці у Полтавській області, однак, останніми не встановлено зі сторони підприємства порушення трудових прав позивача в період її роботи в ТОВ «БЕЙКЕНЬ ЕНЕРГЕТИКА УКРАЇНА».

03.12.2019 від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій вона позовні вимоги підтримала в повному обсязі, а викладені у відзиві доводи вважала безпідставними. Вказала, що вона як головний бухгалтер несла відповідальність за достовірну організацію обліку на підприємстві і за дотримання своєчасної здачі звітності. Після здачі фінансової і податкової звітності за 1 квартал 2019 року, вона планувала ініціювати перед керівництвом питання введення в штат ще однієї штатної одиниці - бухгалтера відповідального за облік основних засобів і призупинити невиправдану практику оплати праці деяким бухгалтерам, коли оплата проводилась, а робота не виконувалася. Тобто після вираження своєї думки, свого професійного судження стосовно обставин, які склались щодо стану бухгалтерського обліку товариства вона зачепила матеріальні інтереси деяких осіб, що працюють у товаристві. При цьому на вимогу і під тиском підлеглих вона продовжувала підписувати дозволи на роботу у вихідні дні з подвійною оплатою, так як були критичні строки здачі звітності, а на початку квітня 2019 року останні просили її підписати дозвіл з графіком виходу в суботу-неділю наперед на весь місяць. Таким чином, до керівництва була донесена неправдива інформація стосовно неї, після чого юрист, начальник відділу кадрів, бухгалтер, приїхали з офісу товариства в м. Полтава в офіс товариства в м. Києві та примусили її написати заяву про звільнення. При цьому спочатку зробили сфабрикований наказ про звільнення її по статті за нібито відсутність на робочому місці протягом 3 годин, а потім 16.05.2019 в ультимативній формі не допустили її до робочого місця та винесли знову новий наказ про її відсутність на робочому місці протягом 3 годин, з підробленим підписом директора ОСОБА_2, якого не було на той момент в м. Києві. Після невдалого намагання звільнити її за прогул, під психологічним тиском та погрозами група осіб зі сторони роботодавця примусили її написати заяву про звільнення за згодою сторін, при чому у день звільнення їй не було вручено підписаного директором і належним чином оформленого наказу про припинення трудового договору. Звернула увагу суду на те, що на неї розповсюджувалися гарантії працівниківё під час прийняття з випробувальним терміном.

В судовому засіданні позивач позов підтримала та просила його задовольнити, посилаючись на обставини, що викладені в його мотивувальній частині.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на його безпідставність. При цьому наголосив на тому, що наказ підприємства про звільнення позивача було підписано в цей же день, і навіть якщо підписання даного наказу відбулося не в присутності позивача, це жодним чином не означає, що в даному разі були порушення трудові права позивача. Всі виплати позивачу були проведені в день її звільнення. Заяву про звільнення позивач написала добровільно, ніхто на неї не тиснув.

Суд, вислухавши вступне слово позивача та представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

22.03.2019 ОСОБА_1 було призначено на посаду головного бухгалтера в ТОВ "БЕЙКЕНЬ ЕТИКА УКРАЇНА" згідно наказу № 367-П від 22.03.2019 та укладено із нею трудовий договір з 25.03.2019 по 24.06.2019 /а.с. 15, 46/.

Наказом № 488-П від 16.05.2019 керівником ТОВ "БЕЙКЕНЬ ЕТИКА УКРАЇНА" ОСОБА_2, позивача було звільнено із посади головного бухгалтера, з посиланням на п. 1 ст. 36 КЗпП України на підставі заяви ОСОБА_1 від 16.05.2019 /а.с. 6, 47/.

Того ж дня позивача було ознайомлено із вказаним наказом, повернуто трудову книжку та виплачено заробітну плату за всі відпрацьовані дні у травні 2019 року, компенсацію за невикористану щорічну відпустку та вихідну допомогу в розмірі 12799,50 грн. /а.с. 61-62/.

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

За приписами частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Однією із підстав припинення трудового договору є угода сторін (пункт 1 статті 36 КЗпП України).

У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 Кодексу законів про працю України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1 статті 36 Кодексу законів про працю України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника.

Тобто, основними умовами угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди є підстава припинення трудового договору та строк з якого договір припиняється. Визначення дати звільнення за згодою сторін є обов`язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню працівника щодо звільнення з підстав передбачених пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України. Відсутність належного волевиявлення не дає підстави вважати наявність наміру працівника звільнитись саме за згодою сторін, а сама по собі згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення також не означає наявність угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін).

Угода - це дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків і розуміє під собою вільне волевиявлення обох сторін. Волевиявлення - це засіб, яким особа має намір досягти певних юридичних результатів і пов`язується із вчиненням фактичних дій. Дія - це зовнішнє вираження волі і свідомості людей.

Отже, припинення трудового договору за угодою сторін відрізняється від розірвання такого договору з ініціативи працівника або адміністрації насамперед волевиявленням обох сторін та домовленістю про його припинення.

Доводи позивача ґрунтуються на тому, що заява про звільнення з посади головного бухгалтера в ТОВ "БЕЙКЕНЬ ЕТИКА УКРАЇНА" була складена нею при відсутності власного внутрішнього волевиявлення за вказівкою посадових осіб відповідача під впливом психологічного тиску.

Так, позивач зазначила, що перед написанням заяви про звільнення за угодою сторін були винесенні два накази про її звільнення через відсутність на робочому місці більше трьох годин. Проте останній наказ був складений через недопуск її на робоче місце. Після чого їй була висунута пропозиція звільнитися за угодою сторін, що вона змушена була зробити. Водночас доказів на підтвердження вказаних обставин позивач не надала, а представник відповідача категорично заперечував проти вказаного.

Отже, з обставин цієї справи слідує, що підставою для прийняття оскаржуваного наказу стала особиста письмова заява позивача, що містила прохання звільнити її із займаної посади за угодою сторін.

При цьому, зі змісту заяви, датованої 16.05.2019, яка міститься в матеріалах справи видно, що позивач власноручно написала заяву про звільнення її з посади за угодою сторін з 16.05.2019.

Так, вказана заява містить дату її складання - 16.05.2019, підпис позивача, підставу для звільнення - угода сторін та дату звільнення - 16.05.2019. На підставі вказаної заяви було винесено спірний наказ про звільнення, тобто сторони досягли домовленості про дату та підстави припинення трудового договору.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Судом неодноразово роз`яснювалося право позивача довести обставини на які вона посилається, як на підставу для задоволення вимог, в тому числі шляхом допиту свідків, проведення почеркознавчої експертизи заяви про звільнення, зокрема чи була остання написана під психологічним примусом.

Водночас позивач не скористалася своїм правом заявити відповідні клопотання.

Жодних доказів вчинення на позивача тиску, погроз, примушування до написання заяви про звільнення 16.05.2019 матеріали справи не містять.

Як вказувала позивач в судовому засіданні, до правоохоронних органів з цього приводу вона також не зверталася.

Крім того, на час прийняття наказу про звільнення - 16.05.2019 позивач не виявила наміру анулювати таку домовленість.

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв`язку у сукупності, суд, розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, вважає що вимоги позову про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі не підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки позивачем не доведено її тверджень про відсутність у неї добровільного волевиявлення на звільнення за угодою сторін.

З огляду на викладене, не підлягають задоволенню і вимоги позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки вказані вимоги є похідними від тих, в задоволенні яких судом було відмовлено.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати у справі в частині вимог про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В силу положень п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати пов`язані з розглядом справи покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 4, 5, 12, 13, 15, 81, 89, 141, 223, 259, 236-265, 353, 354 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю "БЕЙКЕНЬ ЕНЕРГЕТИКА УКРАЇНА" про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 .

Відповідач: товариство з обмеженою відповідальністю "БЕЙКЕНЬ ЕНЕРГЕТИКА УКРАЇНА", місцезнаходження: м. Київ, вул. Срібнокільська, 12, оф. 172-5, .

Повний текст рішення суду виготовлено 03.03.2020.

Суддя: Ю.С.Мицик