Ухвала

27 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 127/5815/20

провадження № 61-17303ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 червня 2020 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 04 листопада 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області про стягнення недорахованої заробітної плати, матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань, вихідної допомоги при звільненні, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, в якому, з урахуванням уточнених вимог, просила стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області (далі - Управління Фонду) на свою користь: недораховану та невиплачену при звільненні заробітну плату в сумі 3 525,16 грн; матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань в сумі 29 921,81 грн; недораховану вихідну допомогу при звільненні в сумі 26 237,95 грн; компенсацію за несвоєчасну виплату всіх належних при звільнення виплат в сумі 21 823,73 грн; середній заробіток за весь час затримки здійснення належних при звільненні виплат з дня наступного за звільненням, виходячи із середнього заробітку в розмірі 1 408,30 грн; 47 230 грн - на відшкодування моральної шкоди.

Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що 01 вересня 2011 року її було прийнято на роботу на посаду завідувача контрольно-ревізійного відділу виконавчої дирекції Управління Фонду. Наказом Управління Фонду від 31 жовтня 2013 року № 104-ОС її переведено на посаду начальника контрольно-ревізійного відділу та встановлено посадовий оклад з надбавками за високі досягнення у праці, стаж роботи в органах Фонду та інтенсивність праці відповідно 2 568 грн, 50 %, 10 %, 10 %. З жовтня 2016 року щомісячна надбавка за вислугу років становила 20 % від посадового окладу. Наказом Управління Фонду від 31 липня 2017 року № 397 її було звільнено з посади начальника контрольно-ревізійного відділу у зв`язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці. Наказом Управління Фонду від 15 лютого 2018 року № 62-к/т її було поновлено на посаді начальника контрольно-ревізійного відділу Управління Фонду соціального на підставі постанови Апеляційного суду Вінницької області від 15 лютого 2018 року у справі № 127/20184/17. Наказом Управління Фонду від 17 травня 2018 року № 121-к/тр її було звільнено з роботи у зв`язку із скороченням штату та чисельності працівників. Відповідач виплатив їй при звільненні 4 471,88 грн, в тому числі вихідну допомогу - 2 632,20 грн. У наказі від 15 лютого 2018 року № 62-к про поновлення її на роботі відповідач залишив умови оплати праці на рівні посади, яку вона обіймала до першого звільнення, однак безпідставно позбавив її права на отримання вже належно встановлених та гарантованих складових фонду оплати праці, які додатково становлять 2 054,40 грн, не нарахував індексацію заробітної плати в лютому і травні 2018 року та не включив їх при нарахуванні заробітної плати з відпрацьованих робочих днів 21 лютого 2018 року та 17 травня 2018 року, а також при нарахуванні вихідної допомоги при звільненні. Її заробітна плата за один відпрацьований день в лютому 2018 року становила 1 408,30 грн проти нарахованої відповідачем 128,4 грн, а за один відпрацьований день у травні 2018 року - 1 367,56грн проти нарахованої відповідачем 122,29 грн. За таких обставин недонарахована та невиплачена відповідачем при звільненні заробітна плата за два відпрацьованих дні становить 2 525,16 грн. Крім того, в день її звільнення відповідач не нарахував їй матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань. Її середній заробіток за весь час затримки відповідачем належних при звільненні виплат розраховується виходячи із середньоденної заробітної плати, яка становить 1 408,30 грн. Середньомісячна заробітна плата для розрахунку вихідної допомоги становить 28 870,15 грн проти нарахованої відповідачем 2 632,20 грн. Розмір спричиненої моральної шкоди внаслідок порушення відповідачем законодавства про працю, значної тривалості та всебічності порушення відповідачем трудового законодавства та законодавства про оплату праці вона оцінила в розмірі 10 мінімальних заробітних плат, що становить 47 230 грн.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11 червня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з Управління Фонду на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в розмірі 2 525,16 грн. Стягнуто з Управління Фонду на користь ОСОБА_1 невиплачену при звільненні матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань в розмірі 10 600 грн. Стягнуто з Управління Фонду на користь ОСОБА_1 заборгованість по вихідній допомозі при звільненні в розмірі 26 237,95 грн. Стягнуто з Управління Фонду на користь ОСОБА_1 компенсацію за несвоєчасну виплату всіх належних при звільненні виплат в розмірі 21 823,73 грн з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів і зборів. Допущено негайне виконання рішення суду в частині присудження ОСОБА_1 виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В решті позову відмовлено.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 04 листопада 2020 року апеляційну скаргу Управління Фонду задоволено. В задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовлено. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 червня 2020 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

20 листопада 2020 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 червня 2020 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 04 листопада 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду повністю, а рішення місцевого суду в частині відмовлених позовних вимог і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» передбачено, що у 2020 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2020 року (на час подання касаційної скарги) - 2 102 грн.

Ціна позову в цій справі становить 130 146,95 грн (3 525,16 грн + 29 921,81 грн + 26 237,95 грн + 21 823,73 грн + 1 408,30 грн + 47 230 грн), що станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн х 100 = 210 200 грн). Тому справа № 127/5815/20 є малозначною в силу вимог закону.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначних справах підлягають касаційному оскарженню.

Доводи касаційної скарги про неврахування апеляційним судом правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 03 липня 2013 року у справі № 6-60цс13 про те, що встановивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності, не заслуговують на увагу, тому що апеляційним судом було встановлено, що позивачу були виплачені належні їй від установи кошти.

Аргументи заявника про неврахування апеляційним судом правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії Касаційного цивільного суду від 24 квітня 2019 року у справі № 607/14495/16-ц про те, що непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку, є неспроможними, оскільки апеляційний суд відмовив у задоволенні позову у зв`язку з його безпідставністю, а не через сплив позовної давності.

Посилання заявника на висновки, викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 10 грудня 2019 року у справі 606/2300/17 про те, що оскільки при встановленні посадового окладу позивача норми і гарантії, визначені Галузевими угодами, дотримані не були, а тому суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для перерахунку та виплати позивачу заробітної плати із врахуванням мінімальних гарантій, встановлених Галузевими угодами, зокрема, визначення посадового окладу з коефіцієнтом 2,8, також не заслуговують на увагу, оскільки апеляційний суд в цій справі не встановив обставин неврахування відповідачем при визначенні посадового окладу гарантій, передбачених галузевими угодами.

Тобто висновки апеляційного суду в цій справі не суперечать наведеним правовим висновкам Верховного Суду.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Зазначення в постанові Вінницького апеляційного суду від 04 листопада 2020 року про можливість оскарження цієї постанови в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий перегляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.

Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 червня 2020 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 04 листопада 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області про стягнення недорахованої заробітної плати, матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань, вихідної допомоги при звільненні, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати та відшкодування моральної шкоди.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

М. Ю. Тітов