22-ц/804/1036/20
263/9495/17

Головуючий у 1-й інстанції Соловйов О.Л.
Суддя-доповідач: Ткаченко Т.Б.
У Х В А Л А
12 лютого 2020 року Донецький апеляційний суд в складі судді Ткаченко Т.Б., перевіривши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 23 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення відсотків за договором позики,
Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 23 грудня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення відсотків за договором позики задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відсотки за користування договором позики від 15.06.2011 у розмірі 172 грн. 80 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 , відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1 грн. 55 коп.

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 03 лютого 2020 року виправлено описки, допущені у рішенні суду від 23.12.2019 у справі №263/9495/17, провадження №2/263/58/2019 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення відсотків за договором позики та: -викладено 19-й абзац мотивувальної частини рішення суду в наступній редакції: «Таким чином, з відповідача на підставі ст.1048 ЦК України за умовами договору строк користування позикою був визначений сторонами з 15.06.2011 по 15.09.2011 включно, а тому з відповідача необхідно стягувати 8% в місяць від отриманої суми позики до дня повернення позики визначеної сторонами, що дорівнює 72000грн*8%:100*3 міс=17 280 грн.»; -викладено 22-й абзац мотивувальної частини рішення суду в наступній редакції: «Як вбачається з ціни позову, розмір судових витрат на час подання позову повинен був дорівнювати 5184 гривень, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати за сплату судового збору, пропорційну до розміру задоволених позовних вимог (позовні вимоги, які підлягають задоволенню: 17280 грн. *100% : 518400 грн. ціни позову = 3,33 %), тобто 3,33 % від ціни позову (3,33 % *5184,00 грн. :100%), що складає 172,63 грн.; -викласти 2-й абзац резолютивної частини рішення суду в наступній редакції: «Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відсотки за користування договором позики від 15.06.2011 у розмірі 17 280 грн. »; -викладено 4-й абзац резолютивної частини рішення суду в наступній редакції: «Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 172 грн. 63 коп.».

Не погоджуючись з рішенням суду від 23 грудня 2019 року ОСОБА_1 30 січня 2020 року подав апеляційну скаргу, яка разом із матеріалами справи надійшла до суду апеляційної інстанції. В апеляційній скарзі скаржник просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення у справі про задоволення його позовних вимог в повному обсязі.

Між тим, апеляційне провадження у даній справі не може бути відкрито та апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без руху з огляду на таке.

Відповідно до частини 2 статті 357 ЦПК України до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 356 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу.

Згідно частин 1, 2 статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 не відповідає вимогам частини 1 статті 10 Конституції України, частині 1 статті 9 ЦПК України.

Відповідно до частини 1 статті 10 Конституції України державною мовою в Україні є українська мова.

Положеннями частини 1 статті 9 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство в судах провадиться державною мовою.

Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Європейський суд з прав людини у пункті 55 рішення у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року підкреслив, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 13 Конвенції про права осіб з інвалідністю, що ратифікована Законом України № 1767-VI від 16.12.2009 року (далі - Конвенція) держави-учасниці забезпечують особам з інвалідністю нарівні з іншими ефективний доступ до правосуддя, зокрема передбачаючи процесуальні та відповідні вікові корективи, які полегшують виконання ними своєї ефективної ролі прямих і опосередкованих учасників, у тому числі свідків, на всіх стадіях юридичного процесу, зокрема на стадії розслідування та інших стадіях попереднього провадження.

Відповідно до частини 4 статті 12 Конвенції Держави-учасниці забезпечують, щоб усі заходи, пов`язані з реалізацією правоздатності особам з інвалідністю передбачали належні та ефективні гарантії недопущення зловживань відповідно до міжнародного права з прав людини. Такі гарантії повинні забезпечувати, щоб заходи, пов`язані з реалізацією правоздатності, орієнтувалися на повагу до прав, волі та переваг особи, були вільні від конфлікту інтересів і недоречного впливу, були співрозмірними обставинам цієї особи й пристосовані до них, застосовувалися протягом якомога меншого строку й регулярно перевірялися компетентним, незалежним та безстороннім органом чи судовою інстанцією. Ці гарантії повинні бути пропорційними мірі, якою такі заходи зачіпають права та інтереси цієї особи.

Відповідно до частини 1 статті 6 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної», кожний громадянин України зобов`язаний володіти державною мовою.

Згідно положень статті 14 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» у судах України судочинство провадиться, а діловодство здійснюється державною мовою. У судовому процесі може застосовуватися інша мова, ніж державна, у порядку, визначеному процесуальними кодексами України та Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

Згідно з частиною 1 статті 9 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», правосуддя в Україні здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних та інших ознак.

Згідно з частиною 1 статті 12 Закону України «Про судоустрій статус суддів» судочинство і діловодство в судах України проводяться державною мовою.

Крім цього, як зазначив Конституційний Суд України у рішенні від 14 грудня 1999 року у справі № 10-рп/99, українська мова як державна є обов`язковим засобом спілкування на всій території України при здійсненні повноважень органами державної влади та органами місцевого самоврядування (мова актів, роботи, діловодства, документації, тощо), а також в інших публічних сферах суспільного життя, які визначаються законом (частина 5 статті 10 Конституції України).

Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 року, а саме у п. 9 визначено, що згідно зі статтею 10 Конституції державною мовою в Україні є українська мова, всебічний розвиток і функціонування якої в усіх сферах суспільного життя на всій території України забезпечується державою. Виходячи з цього конституційного положення судочинство в Україні має провадитися українською мовою. На виконання частини 4 статті 10 Конституції суд за клопотанням осіб, які беруть участь у розгляді справи, зобов`язаний застосовувати при провадженні судочинства й іншу мову в порядку, визначеному законом (наприклад, Кримінально-процесуальним, Цивільним процесуальним кодексами).

Рішенням Конституційного Суду України № 8-рп/2008 від 22.04.2008 року у справі № 1-18/2008 встановлено, що відповідно до статті 124 Конституції України Конституційний Суд України та суди загальної юрисдикції здійснюють правосуддя, яке стосується конституційного, адміністративного, господарського, кримінального та цивільного судочинства. Ці види судочинства є процесуальними формами правосуддя та охоплюють порядок звернення до суду, процедуру розгляду судом справи та ухвалення судового рішення. Суди реалізують державну мову в процесі судочинства та гарантують право громадян щодо використання ними в судовому процесі рідної мови або мови, якою вони володіють, відповідно до Конституції і законів України. Таким чином, Основним Законом України закладено конституційні основи для використання української мови як мови судочинства та одночасно гарантовано рівність прав громадян у судовому процесі за мовною ознакою.

Гарантування у судочинстві використання російської та інших мов національних меншин України цілком узгоджується з Європейською хартією регіональних мов або мов меншин, ратифікованою Законом України від 15.05.2003 року № 802-IV.

Разом з тим суд зазначає, що забезпечення рівності прав громадян у судовому процесі за мовною ознакою, гарантування права громадян на використання ними в судовому процесі рідної мови або мови, якою вони володіють, не означають абсолютного права сторони (учасника справи) подавати відповідні процесуальні документи мовою, якою вона володіє, якому кореспондує безумовний обов`язок суду приймати такі документи до розгляду.

Згідно з частиною 1 статті 9 ЦПК України цивільне судочинство в судах здійснюється державною мовою, а відповідний механізм забезпечення рівності прав громадян у судовому процесі за мовною ознакою передбачено у частинах 3, 4 статті 9 ЦПК України, відповідно до якої суди використовують державну мову в процесі судочинства та гарантують право учасникам судового процесу на використання ними в судовому процесі рідної мови або мови, якою вони володіють. Учасники судового процесу, які не володіють або недостатньо володіють державною мовою, мають право робити заяви, надавати пояснення, виступати в суді і заявляти клопотання рідною мовою або мовою, якою вони володіють, користуючись при цьому послугами перекладача в порядку, встановленому цим Кодексом.

Законом України «Про ратифікацію Європейської хартії регіональних мов або мов меншин» передбачено, що при застосуванні положень Хартії заходи, спрямовані на утвердження української мови як державної, її розвиток і функціонування в усіх сферах суспільного життя на всій території України, не вважаються такими, що перешкоджають чи створюють загрозу збереженню або розвитку мов, на які відповідно до статті 2 цього Закону поширюються положення Хартії.

Враховуючи викладене, а також беручи до уваги положення частини 1 статті 9 ЦПК України та частини 1 статті 12 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд доходить висновку, що апеляційна скарга повинна бути викладена державною (українською) мовою.

При цьому суд бере до уваги ухвали Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 04.04.2019 у справі № 646/5556/17-ц, від 26.10.2018 у справі № 263/9917/15-ц, ухвали Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.01.2019 у справі № 922/234/18, від 11.02.2019 у справі №904/712/18, від 25.02.2019 у справі № 905/1222/18, у яких відповідні судді доходили висновків про залишення без руху скарг, поданих не державною мовою, з наданням строку для подання скарги, викладеної державною мовою, або її перекладу.

Подана ОСОБА_1 апеляційна скарга викладена не державною мовою. При цьому, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 не заявляє жодних клопотань щодо забезпечення його права на участь у судовому процесі не на державній мові, не зазначає про використання ним послуг перекладача, а тому суд вважає доцільним залишити подану апеляційну скаргу без руху та надати заявнику строк для подання апеляційної скарги українською мовою або відповідного клопотання.

Крім того, апеляційну скаргу скаржником подано 30 січня 2020 року поза межами строку на апеляційне оскарження (останній день для подання апеляційної скарги 22 січня 2020 року 30 днів з дня проголошення рішення) та скаржник не порушує питання про поновлення цього строку. Враховано, що ОСОБА_1 був присутнім в судовому засіданні 23 грудня 2019 року під час оголошення тільки вступної та резолютивної частини рішення суду, відомості про отримання копії рішення в матеріалах справи відсутні та заявником не зазначена дата отримання копії повного рішення.

Відповідно до положень статті 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно до положень частини 1 статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Відповідно до частини 3 статті 357 ЦПК України апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 354 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку.

Відповідно до пункту 4 частини 4 статті 356 ЦПК України до апеляційної скарги додаються докази, що підтверджують дату отримання копії оскаржуваного судового рішення суду першої інстанції (за наявності).

Матеріали справи не містять відомостей про дату отримання позивачем ОСОБА_1 копії оскаржуваного рішення суду та такі відомості не зазначаються в апеляційній скарзі заявником.

Таким чином, апеляційна скарга відповідно до положень частин 2 та 3 статті 357 ЦПК України підлягає залишенню без руху з наданням встановленого законом строку для надання апеляційному суду: 1) апеляційну скаргу, викладену українською мовою з врахуванням вимог, встановлених статтею 356 ЦПК України або клопотання про застосування при провадженні судочинства іншої мови в порядку, визначеному законом; 2) заяви про поновлення строку на апеляційне провадження із зазначенням причин його пропуску; 3) доказів, що підтверджують дату отримання копії оскаржуваного рішення суду першої інстанції (за наявності).

Керуючись статтями 185, 356, 357 ЦПК України, апеляційний суд,

У х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 23 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення відсотків за договором позики, залишити без руху та надати строк для усунення недоліків апеляційної скарги, який не може перевищувати десяти днів з дня отримання ухвали.

Якщо відповідно до ухвали суду у встановлений строк скаржник виконає зазначені вимоги апеляційна скарга вважатиметься поданою в день її первісного подання. Інакше, буде вирішуватись питання про визнання скарги неподаною і повернення її скаржнику.

Суддя Донецького апеляційного суду Т.Б.Ткаченко