Справа № 125/2157/19
Провадження № 22-ц/801/1943/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Хитрук В. М.
Доповідач:Якименко М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2020 рокуСправа № 125/2157/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Якименко М.М.,

суддів: Ковальчука О.В., Сала Т.Б.,

за участі секретаря судового засідання Кирилюк Л. М.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Барського районного суду Вінницької області від 02 вересня 2020 року, ухвалене суддею Барського районного суду області Хитруком В.М.,

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2019 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, в якому просила визнати за нею право спільної сумісної власності на транспортні засоби, які були придбані сторонами у шлюбі.

В послідуючому позовні вимоги були збільшені. ОСОБА_2 звернулась з позовом до ОСОБА_1 , з участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про поділ майна подружжя та визнання недійсними договорів купівлі продажу транспортних засобів.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що сторони з 18.09.1983 перебували у зареєстрованому шлюбі, сімейне життя не склалось, тому в 2019 році припинили подружнє життя, проживають окремо, шлюбні відносини не підтримують.

ОСОБА_2 вказує, що в період шлюбу ними було придбано транспортні засоби марки HONDA CR-V 2015 року випуску, RENAULT MASTER 2013 року випуску, MERCEDES-BENZ SPRINTER 211, 2006 року випуску.

Позивач зазначає, що згоди про добровільний поділ спірного майна між ними не досягнуто. Як стало відомо ОСОБА_2 , відповідач на власний розсуд без згоди позивача відчужив вказані автомобілі. Дані обставини стали підставою для звернення до суду з даними позовом.

Тому з урахуванням збільшених та уточнених позовних вимог, позивач просила суд визнати недійсними Договори купівлі-продажу від 10.09.2019, від 05.09.2019 та від 22.11.2019; також стягнути з відповідача грошову компенсацію за належну їй частку в майні, яке є спільною сумісною власністю подружжя в розмірі 1/2 вартості відчуженого майна, а саме транспортних засобів HONDA CR-V 2015 року випуску, RENAULT MASTER 2013 року випуску, MERCEDES-BENZ SPRINTER 211 2006 року випуску, на загальну суму 558 797,50 грн. (п`ятсот п`ятдесят вісім тисяч сімсот дев`яносто сім гривень 50 коп.), що є еквівалентом 20 750 доларів США.

Відповідач ОСОБА_1 подав відзив на позовну заяву, в якому вказує, що визнає позовні вимоги частково. Пояснив, що два автомобіля HONDA CR-V 2015 року випуску, RENAULT MASTER 2013 року випуску були продані за взаємною згодою сторін ще до звернення до суду з позовом. Інший автомобіль- MERCEDES-BENZ SPRINTER 211 2006 року випуску знаходиться в користуванні їх сина.

Ухвалою суду від 02.09.2020 відмовлено у прийнятті зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, оскільки він поданий з порушенням строків, передбачених ч. 2 ст. 193 ЦПК України, та його копія не надіслана сторонам, що вимагає ст. 49 ЦПК України.

Рішенням Барського районного суду Вінницької області від 02 вересня 2020 року позов задоволено. Визнано недійсними: Договір купівлі-продажу транспортного засобу HONDA CR-V 2015 року випуску, від 10.09.2019; Договір купівлі-продажу транспортного засобу RENAULT MASTER 2013 року випуску, від 05.09.2019 та Договір купівлі-продажу транспортного засобу MERCEDES-BENZ SPRINTER 211 2006 року випуску від 22.11.2019.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 транспортні засоби: HONDA CR-V 2015 року випуску, RENAULT MASTER 2013 року випуску, MERCEDES-BENZ SPRINTER 211, 2006 року випуску.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію замість її частки у праві спільної сумісної власності, у розмірі 1/2 вартості відчуженого майна, а саме транспортних засобів: HONDA CR-V 2015 року випуску, RENAULT MASTER 2013 року випуску, MERCEDES-BENZ SPRINTER 211, 2006 року випуску, на загальну суму 558 797,50 грн., що є еквівалентом 20 750 доларів США.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду відповідач подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, в апеляційній скарзі просить рішення в частині вимог про стягнення грошової компенсації в розмірі 558 797,50 грн. скасувати та постановити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

В якості основних доводів скаржник зазначає те, що суд, визначаючи дійсну вартість автомобілів, необґрунтовано взяв до уваги, як доказ скриншоти веб-сторінок з сайту оголошень, оскільки вони є неналежними та недопустимими доказами. При цьому необґрунтовано відхилив відомості щодо ціни відчужених автомобілів, яка обумовлена сторонами в договорах купівлі-продажу. Зазначив, що в разі оспорювання договорів купівлі-продажу рухомого майна, особи, які набули його у власність, мають приймати участь у справі в якості відповідачів, а не третіх осіб. Суд, вирішуючи спір, та стягуючи компенсацію за відчужене майно, одночасно визнав за сторонами право спільної сумісної власності.

В свою чергу позивач подала до суду письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просила рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Треті особи без самостійних вимог рішення в апеляційному порядку не оскаржували та правом на подання письмового відзиву на скаргу не скористались.

Ч.4 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд першої інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду поза межами доводів апеляційної скарги та в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду не відповідає.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірне майно було придбане в період перебування сторін у шлюбі та є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідач відчужив транспортні засоби на власний розсуд без згоди позивача, тому вона має право на отримання 1/2 частини грошової компенсації їх вартості, виходячи з вартості на час розгляду справи. визнаючи договори купівлі-продажу автомобілів недійсними суд виходив із того, що згода на відчуження майна позивачем не надавалась, відтак ця обставина є підставою для задоволення позову в цій частині.

Вінницький апеляційний суд частково погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Судом установлено, що з 18.09.1983 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

Під час перебування у шлюбі сторонами придбано транспортні засоби HONDA CR-V 2015 року випуску, RENAULT MASTER 2013 року випуску, MERCEDES-BENZ SPRINTER 211 2006 року випуску.

Вказані автомобілі були оформлені на відповідача ОСОБА_1 .

З відомостей, які зазначені у листі ТСЦ №0541 РСЦ МВС у Вінницькій області №31/2/0541-1166 від 05.03.2020 (а.с. 61) та наданих копій договорів купівлі-продажу (а.с. 62-64) слідує, що відповідачем було відчужено: транспортний засіб HONDA CR-V 2015 року випуску, на підставі договору купівлі-продажу №4023 від 10.09.2019 третій особі ОСОБА_3 ; транспортний засіб RENAULT MASTER 2013 року випуску, на підставі Договору купівлі-продажу №327/19/004083 від 05.09.2019 третій особі ОСОБА_4 та транспортний засіб MERCEDES-BENZS PRINTER 211 2006 року випуску, на підставі Договору купівлі-продажу №327/19/004418 від 22.11.2019 третій особі ОСОБА_5 .

Між сторонами виник спір з приводу поділу спільно нажитого майна подружжя, який регулюється нормами Сімейного Кодексу України.

При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Проте суд першої інстанції не з`ясував у повній мірі всі обставини, які мають значення для справи, та не виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв`язку із чим рішення неможна визнати законним і обґрунтованим з огляду на таке.

Відповідно до статей 69,70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України).

Установивши, що сторонами було придбано спірні автомобілі під час шлюбу, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що зазначені автомобілі є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, незалежно від того, що вони були оформлені на відповідача. Докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, - відсутні, тому вони підлягають поділу.

Вирішуючи спір, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 розпорядився ними на власний розсуд без згоди позивача, тому позивач має право на грошову компенсацію 1/2 вартості спірних транспортних засобів, з чим погоджується апеляційний суд.

Визначаючи розмір грошової компенсації 1/2 вартості транспортних засобів, суд першої інстанції в якості доказу взяв до уваги скриншоти веб-сторінок сайту http//: auto.ria.com, які надані позивачем, щодо вартості подібних транспортних засобів, які були виставлені на продаж іншими особами на сайті оголошень. Та дійшов висновку, що на момент подання позову вартість їх становить: - HONDA CR-V 2015 року випуску в розмірі 535907,00 грн.; - RENAULT MASTER 2013 року випуску в розмірі 323160,00 грн. та - MERCEDES-BENZ SPRINTER 211 2006 року випуску в розмірі 258528,00 грн.

Однак Вінницький апеляційний суд не може погодитись з таким висновком суду.

Так, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Враховуючи дану норму, колегія суддів вважає, що інформація, яка міститься на веб-сайті оголошень та яка взята судом до уваги, не є належним та допустимим доказом дійсної вартості транспортних засобів, адже не відповідає вимогам ст.76 ЦПК.

В розумінні ст. 76 та ч.2 ст. 78 ЦПК України, належними доказами в даному випадку може бути висновок експерта або експертне дослідження.

В свою чергу в справі наявні копії договорів купівлі-продажу, з яких слідує, що оплата та розрахунок транспортних засобів становить: HONDA CR-V 2015 року випуску в розмірі 30000,00 грн.; RENAULT MASTER 2013 року випуску в розмірі 10500,00 грн. та MERCEDES-BENZS PRINTER 211 2006 року випуску в розмірі 10500,00 грн.

В супереч ст.81 ЦПК України позивач належним чином не спростувала вартість відчужених автомобілів за вказаними договорами.

На переконання апеляційного суду, дані договори, є єдиним належним та допустимим доказом, який підтверджує вартість транспортних засобів.

І дана обставина має суттєве значення для правильного вирішення спору.

Також суд першої інстанції невірно зазначив в рішенні, що тягар доказування вартості автомобілів покладено на відповідача, який про призначення експертизи перед судом не клопотав.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України на ОСОБА_2 , як на позивача, покладається обов`язок доказування своїх позовних вимог, а саме дійсної вартості автомобілів.

Як вбачається із матеріалів справи позивач в суді першої інстанції заявляла клопотання про призначення автотоварознавчої експертизи для визначення вартості автомобілів, однак після збільшення позовних вимог, вона не наполягала на проведенні даної експертизи та просила дане клопотання залишити без розгляду.

Дану обставину підтвердили представники позивача в ході апеляційного розгляду. Та пояснили, що оскільки дані автомобілі відчужені, провести експертизу неможливо.

Так, виконуючи вимоги ч.ч.3,4 ст.12 ЦПК України апеляційний суд роз`яснив сторонам наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, також сприяючи в реалізації ними прав роз`яснив положення ст.ст. 76,78 ЦПК.

Однак ні в суді першої ні в суді апеляційної інстанції позивач не наполягала на проведенні судової експертизи, будь-яких інших допустимих доказів вартості відчужених автомобілів не надала.

Вимоги ч.ч.3,4 ст.12 ЦПК України судом першої інстанції дотримані не були.

Вінницький апеляційний суд, враховуючи викладене вище вважає, що в супереч вимогам ст.ст. 12, 81 ЦПК України позивачем не доведено належними доказами вартість транспортних засобів в розмірі 1 117.595,00 грн., тобто не спростована ціна, за якою були дані автомобілі відчужені.

Приймаючи до уваги дані обставини, виходячи з наявних у справі доказів, колегія суддів приходить до висновку, що позивач має право на отримання компенсації Ѕ частини , від загальної вартості вказаних автомобілів відповідно до договорів в сумі 51 000, за саме 25 500,00 гривень.

Щодо задоволених позовних вимог позивача про визнання договорів купівлі-продажу недійсними та визнання транспортних засобів об`єктом спільної сумісної власності сторін, колегія суддів зазначає наступне.

Суд першої інстанції визнавши договори купівлі-продажу недійсними, виходив із того, що позивачем згода на відчуження транспортних засобів не надавалась, тому є підстави визнати їх недійсними.

Апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду.

Суд правильно встановив, що транспортні засоби є спільною сумісною власністю подружжя, а тому позивач має право на 1/2 частину грошової компенсації їх вартості.

Однак суд не врахував те, що оскільки вирішено питання про грошову компенсацію автомобілів, то спірні автомобілі вже втратили статус спільного сумісного майна подружжя, а тому договорами купівлі-продажу не порушено права позивача, як власника спільного сумісного майна подружжя.

Вказаного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 08 липня 2020 року у справі №640/2800/18.

Слушними є доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції, розглядаючи спір та визнаючи договори купівлі-продажу недійсними, вирішив питання про права і обов`язки покупців, які мають приймати участь у справі не в якості третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору, а в якості відповідачів.

Відтак вимоги ст.ст.12 ,51 ЦПК України судом виконані не були.

Користуючись правом, визначеним с.4 ст.367 ЦПК України, суд виходить за межі доводів та вимог апеляційної скарги, оскільки порушення судом норм матеріального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення в цій частині.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та визнання права спільної сумісної власності на рухоме майно, рішення суду першої інстанції також підлягає скасуванню з відмовою в позові.

Відповідно до ч.1ст. 81 ЦПК України та ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відтак, доводи апеляційної скарги відповідача знайшли своє часткове підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки вирішуючи спір, суд допустив порушення норм процесуального та неправильне застосування матеріального права, а його висновки не відповідають фактичним обставинам справи, рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Барського районного суду Вінницької області від 02 вересня 2020 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , з участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання договорів недійсними та поділ спільного майна подружжя - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за належну їй частку в майні, яке є спільною сумісною власністю подружжя в розмірі Ѕ вартості відчуженого майна, а саме транспортних засобів: HONDA CR-V 2015 року випуску, RENAULT MASTER 2013 року випуску, MERCEDES-BENZ SPRINTER 211, 2006 року випуску, в сумі 25 500,00 гривень.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 листопада 2020 року.

Головуючий М.М. Якименко

Судді: О.В. Ковальчук

Т.Б. Сало