КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 754/8531/18 Головуючий 1 інстанція - Грегуль О.В.
П О С Т А Н О В А

іменем України

10 листопада 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді: Суханової Є.М.,

суддів: Гуля В.В., Сержанюка А.С.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 01 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Київенерго», Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» про визнання незаконними дій щодо нарахування плати за послуги з центрального опалення і зобов`язання зробити її перерахунок,-

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, уточненим у подальшому, до Публічного акціонерного товариства «Київенерго», Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» про визнання незаконними дій щодо нарахування плати за послуги з центрального опалення і зобов`язання зробити її перерахунок. Просила суд зобов`язати відповідача провести їй перерахунок плати за послугу з централізованого опалення за період з лютого 2018 року по березень 2018 року з розрахунку відповідно до середнього споживання за минулий опалювальний сезон.

В обґрунтування зазначила, що є споживачем житлово-комунальних послуг з централізованого опалення на підставі договору «Про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення». Оплата за централізоване опалення проводилася за показниками засобу обліку, встановленого на вводі в багатоповерховий будинок по АДРЕСА_1 та становила в січні 2018 року 1 355 грн. 83 коп. за 1 Гкал. Проте, починаючи з лютого 2018 року по квітень 2018 року, з невідомих причин їй почали надходити рахунки на оплату послуги з централізованого опалення з розрахунку за 1 кв. метр опалювальної площі квартири. Позивач вважає такі дії ПАТ «Київенерго» незаконними. У заяві про уточнення позовних вимог, поданою у листопаді 2019 року, ОСОБА_1 зазначила, що КП «Київтеплоенерго» відмовив їй у здійсненні перерахунку невірно нарахованої суми оплати послуги з централізованого опалення посилаючись на те, що такий перерахунок повинен здійснюватися ПАТ «Київенерго», оскільки Підприємство не несе відповідальності по нарахуванню за вказані послуги за період до 01.05.2018 року. Вказала, що у відповіді Головного управління Держпродспоживслужби в м. Києві від 22.11.2018 року за № 140/18368 зазначено, що за результатми позапланової перевірки ПАТ «Київерерго» Управлінням було встановлено, що при нарахуванні за послугу ЦО за період лютий - березень 2018 року було порушено вимогу ч.3 ст9 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», по відношенню до Товариства винесено припис про виконання вимог щодо усунення порушень порядку формування, встановлення та застосування державних (регульованих) цін, з вимогою провести відповідний перерахунок. Звернула увагу на те, що справа у провадженні суду перебуває більше року, а за цей період між ПАТ «Київенерго» та КП «Київтеплоенерго» 11.10.2018 року було укладено договір №602-18 про відступлення права вимоги, за яким останнє набуло права вимоги щодо грошових зобов`язань перед ПАТ «Київеренго» з оплати спожитих до 01.05.2018 року послуг.

Вказала, що під час розгляду даної справи судом вона зверталася безпоседньо до КП «Київтеплоенерго» із заявою про здійснення перерахунку плати за послуги з ЦО за період з лютого по березень 2018 року, проте отримала відповідь про відмову здійснити таке корегування.

Крім того зазначила, що відповідальність за неправильність здійснення нарахувань за послугу з ЦО за період до 01.05.2018 року вона жодним чином не покладає на КП «Київтеплоенерго».

Вважає, що пунктами 3.1.1, 3.4.3, 4.5 Договору №602-18 відповідачі проговорили та передбачили усі ризики, пов`язані із коригуванням основного боргу, право вимоги на який перейшло до нового кредитора.

З урахуванням зазначеного та викладених у заяві про уточнення позовних вимог просила суд визнати незаконними дії відповідача ПАТ «Київенерго» щодо нарахувань за послуги з ЦО за період з лютого по березень 2018 року, відмовити у стягненні суми основного боргу й зобов`язати відповідача Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» здійснити корегування розміру основного боргу та укласти додаткове грошове зобов`язання.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 01 липня 2020 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Київенерго», Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (яких саме вимог судом у резолютивній частині не зазначено). Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування всіх обставин справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 посилалася на те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні заявлених нею позовних вимог. Суд не надав оцінки наданим нею доказам у справі, щоб з`ясувати причину різниці у нарахуванні плати з послуг ЦО. Суд у порушення вимог статті 275 ЦПК України затягнув розгляд справи на два роки. За цей час ПАТ «Київенерго» уклало договори №602-18, №603-18 від 11.08.2018 року з новим постачальником послуги з ЦО КП «Київтеплоенерго». Затягування справи призвело до уточнення позовних вимог, залучення до участі у справі відповідача КП «Київпетлоенерго», який з листопада 2018 року почав вимагати оплату боргу за послуги з ЦО, що виник в результаті здійснення незаконного нарахування ПАТ «Київенерго» сум за послуги з ЦО за період з лютого по березень 2018 року.

У відзиві на апеляційну скаргу КП «Київтеплоенерго» зазначило, що доводи апеляційної скарги не базуються на вимогах закону та не підтверджені належними доказами. Суд першої інстанції вірно відмовив позивачу у задоволенні позову через недоведеність заявлених позовних вимог. Вважає, що позивачем не було надано суду доказів порушення його прав та інтересів КП «Київтеплоенерго». З урахуванням викладеного, апеляційну скаргу вважає безпідставною, а рішення суду просить залишити без змін як законне та обгрунтоване.

Свої правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу ПАТ «Київенерго» не скористалося.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Частина перша статті 15 Цивільного кодексу України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Разом з тим, вимогами цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від встановленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Так, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність заявлених позивачем вимог. При вирішенні спору в межах заявлених позивачем та викладених у прохальній частині остаточної редакції позову суд дійшов висновку, що позивач просила відмовити у стягненні основного боргу, проте не зазначила якого саме та не конкретизувала яке конкретно корегування просить зобов`язати здійснити відповідача -2.

Колегія суддів не може повністю погодитися із такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Та, у пунктах 1, 3 статті 129 Конституції України передбачено, що основними засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3, 4 ст. 12 ЦПК Україницивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з ч. 3 ст. 13 ЦПК Україниучасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Важливим елементом верховенства права є гарантія справедливого судочинства. Так, у справі Bellet v. France Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що "стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів якого є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві».

Згідно з позицією ЄСПЛ основною складовою права на суд є право доступу в тому розумінні, що особі має бути забезпечено можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і держава не повинна чинити правових чи практичних перешкод для здійснення цього права.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 у липні 2018 року звернулася до суду із позовом до ПАТ «Київенерго» про зобов`язання зробити перерахунок плати за послугу з централізованого опалення за лютий, березннь 2018 року, мотивуючи тим, що за вказаний період їй, як споживачу житлово-комунальних послуг з централізованого опалення, оплата за централізоване опалення проводилася за показниками засобу обліку, встановленого на вводі в багатоповерховий будинок по АДРЕСА_1 починаючи з лютого 2018 року по березень 2018 року, з невідомих причин почали надходити рахунки на оплату послуги з централізованого опалення з розрахунку за 1 кв. метр опалювальної площі квартири. Такі дії відповідача вважала незаконними. Просила суд зобов`язати ПАТ «Київенерго» зробити перерахунок плати за послугиз ЦО за лютий, березень 2018 рокуз розрахунку відповідно до середнього споживання за минулий опалювальний сезон.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 05 липня 2018 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Київенерго» про визнання незаконними дій щодо нарахування плати за послуги з центрального опалення і зобов`язання зробити її перерахунок.

У зв`язку із припиненням ПАТ «Київенерго» з 01.05.2018 року діяльності у сфері теплопостачання за заявою позивача від 15.05.2019 року (а.с.40) судом було замінено відповідача ПАТ «Київенерго» на належного відповідача - КП «Київтеплоенерго» (а.с.41 - журнал судового заідання).

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 було подано заяву про уточнення позовних вимог, у якій позивач, посилаючись на укладення між ПАТ «Київенерго» та КП «Київтеплоенерго» договору № 602-18 від 11 жовтня 2018 року про відступлення права вимоги КП «Київтеплоенерго», просила суд визнати незаконними дії ПАТ «Київенерго» щодо нарахувань за послугу з ЦО за період з лютого по березень 2018 року, відмовити у стягненні суми основного боргу й зобов`язати КП «Київтеплоенерго» здійснити коригування розміру основного боргу та укласти додаткове грошове зобов`язання.

Відповідно до п. 2 ч. 2 та ч. 3 ст. 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Зазначена норма не передбачає подачі заяви про уточнення позовних вимог. А тому приймаючи від позивача таку заяву суду слід було з`ясовувати чи є заява про уточнення позовних вимог корегуванням вимог, зазначених у позовній заяві, за якою відкрито провадження у справі, чи це заява про збільшенням чи зменшенням позовних вимог, чи така заява є зміною підстав та предмету позову, та в залежності від встановленого вирішувати питання про її прийняття.

Натомість, 06.02.2020 суд оголошує у судовому засіданні про надходження від позивача заяви про уточнення позовних вимог та постановляє ухвалу (яку відображено у протоколі судового засідання - а.с. 82) про прийняття позовної заяви у новій редакції.

Однак, із матеріалів справи вбачається, що позивачем позовна заява у новій редакції не подавалася, а заява про уточнення позовних вимог, яка була подана позивачем, не може вважатися позовною заявою у розумінні вимог статті 175 ЦПК України, оскільки не відповідає вимогам для позовної заяви, встановленим цією статтею.

Як вбачається, у матеріалах справи підшита заява саме про уточнення позовних вимог, а не позовна заява у новій редакції. Зі змісту заяви про уточнення позовних вимог вбачається, що вона фактично є заявою про зміну підстав та предмету позову, оскільки позивач вказує вже на те, що КП «Київтеплоенерго», у зв`язку із укладенням між ПАТ «Київенерго» та КП «Київтеплоенерго» про відступлення права вимоги щодо грошових зобов`язань по наданим послугам з централізованого опалення, вимагає від позивача сплату основного боргу, право на вимогу якого набуло КП «Київтеплоенерго». Також позивач у цій заяві, на підставі викладеного вище, просить суд здійснити коригування розміру основного боргу та укласти додаткове грошове зобов`язання.

Відтак, з`ясування питання про те, чи є така заява збільшенням позовних вимог, чи цією заявою заявник повністю змінює предмет та/або підстави позову мають першочергове значення.

Суд не з`ясував у позивача чи є така заява зміною предмету та підстав позову чи позивач разом із зазначеними у поданому вперше до суду позові лише уточнює заявлені позовні вимоги з урахуванням з`ясованих обставин під час розгляду справи судом.

Отже, вказаних обставин судом першої інстанції з`ясовано не було, що призвело до порушення норм процесуального права. Прийнявши заяву про уточнення позовних вимог як позовну заяву у новій редакції, суд не врахував та не надав оцінку зазначеним у цій заяві обставинам справи та заявленим позивачем фактично нових позовних вимог.

Крім того, у вступній частині рішення суд вказав, що розглянув справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Київенерго», Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» про визнання незаконними дій щодо нарахування плати за послуги з центрального опалення і зобов`язання зробити її перерахунок. У мотивувальній частині рішення суд надає оцінку заявленим позивачем вимогам про визнання незаконними дії відповідача ПАТ «Київенерго» щодо нарахувань за послуги з ЦО за період з лютого по березень 2018 року, відмовити у стягненні суми основного боргу й зобов`язати відповідача Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» здійснити корегування розміру основного боргу та укласти додаткове грошове зобов`язання. А в резолютивній частині рішення суд взагалі не вказав у задоволенні яких саме позовних вимог він відмови позивачу.

Зазначене повністю суперечить встановленим статтею 265 ЦПК України вимогам щодо рішення суду.

Отже, суд першої інстанції, у порушення зазначених вище вимог закону прийняв від позивача заяву про уточнення позовних вимог, яка фактично за своїм змістом та викладеними у прохальній частині вимогами є заявою про зміну підстав та предмету позову. Суд таку заяву помилково прийняв до розгляду як позовну заяву у новій редакції.

Враховуючи викладене, колегія судів вважає, що розгляду судом першої інстанції підлягала вимога позивача про зобов`язання відповідача провести їй перерахунок плати за послугу з централізованого опалення за період з лютого 2018 року по березень 2018 року з розрахунку відповідно до середнього споживання за минулий опалювальний сезон.

Разом з тим, судом першої інстанції було вірно задоволено заяву позивача про заміну неналежного відповідача ПАТ «Київенерго» на належного КП «Київтеплоенерго».

Так, відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004, поняття «охоронюваний законом інтерес» що вживається в законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України та статтею 7 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 було укладено договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення за адресою АДРЕСА_2 .

Із матеріалів справи вбачається, що договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення позивач уклала з комунальним підприємством по утриманню житлового господарства «Житлорембудсервіс» Деснянського району міста Києва.

Так, статтею 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, обов`язком споживача є оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом, а обов`язком виконавця є забезпечення постачання теплоносія безперервно, з гарантованим рівнем безпеки, обсягом, температурою та величиною тиску.

Відсутність між споживачем та виконавцем договору про надання послуг не є підставою для невиконання ними обов`язків, встановлених Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

З матеріалів справи вбачається, що факт надання послуг з теплопостачання в будинку, де проживає позивач визнається сторонами.

При цьому, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Починаючи з лютого 2018 року, ПАТ «Київенерго» здійснював нарахування за послуги з централізованого опалення з розрахунку за 1 кв. метр опалюваної площі квартири та з урахуванням фактичної температури зовнішнього повітря і фактичної кількості днів надання цієї послуги в місяці, який є розрахунковим.

24 квітня 2018 року Київською міською радою прийнято рішення № 517/4581 про завершення укладеної з ПАТ «Київенерго» Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу міста Києва від 27 вересня 2001 року. Майно комунальної власності територіальної громади міста Києва, повернене з володіння та користування ПАТ «Київенерго» після припинення вищезазначеної Угоди, буде закріплено на правах господарського відання за комунальним підприємством «Київтеплоенерго» виконавчого органу Київської міської державної адміністрації, в експлуатацію якого з 01 травня 2018 року переходять котельні, теплові мережі, теплові пункти, лічильники та інше допоміжне майно. На підставі зазначеного вище, починаючи з 01 травня 2018 року ПАТ «Київенерго» припиняє діяльність у сфері теплопостачання та повідомляє про припинення дії пропозиції (публічної оферти) мешканцям житлових будинків міста Києва відносно укладення Договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води населенню, текст якого було опубліковано у газеті «Хрещатик» від 06 серпня 2014 року № 111 (4511) та від 12 червня 2015 року № 83 (4679)

У ході судового розгляду судом залучено до участі у справі в якості співвідповідача Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго».

З 01.05.2018 року ПАТ «Київенерго» припинило діяльність у сфері теплопостачання, про що було повідомлено на офіційному сайті ПАТ «Київенерго» та в газеті «Хрещатик» від 04.05.2018 р. № 48(5099) про припинення дії пропозиції (публічної оферти) мешканцям житлових будинків м.Києва відносно укладення Договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води населенню.

Відповідно до Акту прийому-передачі дебіторської заборгованості від 11 жовтня 2018 року ПАТ «КИЇВЕНЕРГО» передає КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» приймає дебіторську заборгованість у розмірі ,01 грн. згідно договорів відступлення відступлення права вимоги (цесії)

Частиною 1 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; утримання будинків і прибудинкових територій - господарська діяльність, спрямована на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством.

Пунктом 12 (абз. 3) Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води, водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 передбачено, що у разі встановлення будинкових засобів обліку теплової енергії споживач оплачує послуги згідно з їх показаннями пропорційно опалюваній площі квартири.

Згідно вимог ч. 1, 3 ст. 6 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» обслуговування та заміна вузлів комерційного обліку здійснюються оператором зовнішніх інженерних мереж відповідно до цього Закону з урахуванням вимог Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність». У разі виходу з ладу вузла обліку він підлягає заміні на справний та прийняттю на абонентський облік протягом п`яти робочих днів з дня виявлення факту виходу з ладу.

У пункті 3 ч. 4 ст. 17 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність» відповідальність за своєчасність проведення періодичної повірки, обслуговування та ремонту (у тому числі демонтажу, транспортування та монтажу) засобів вимірювальної техніки (результати вимірювань яких використовуються для здійснення комерційних розрахунків за спожиті теплову енергію і воду) покладається на суб`єктів господарювання, що здійснюють обслуговування відповідних засобів вимірювальної техніки.

Пунктом 15 (абз 4) Правил зазначено, що засоби обліку води і теплової енергії, встановлені у квартирі (будинку садибного типу) та на вводі у багатоквартирний будинок, підлягають періодичній повірці. Періодична повірка засобів обліку води і теплової енергії проводиться у строк, що не перевищує одного місяця. За цей час споживач оплачує відповідні послуги у такому порядку з централізованого опалення - згідно із середньомісячними показаннями засобів обліку за попередній опалювальний період.

У разі несправності засобів обліку води і теплової енергії, що не підлягає усуненню, плата за послуги з моменту її виявлення вноситься згідно з нормативами (нормами) споживання.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» у разі виходу з ладу або втрати вузла комерційного обліку, зазначеного в частині першій цієї статті, до відновлення його роботи або заміни комерційний облік здійснюється розрахунково відповідно до методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, з урахуванням середнього споживання теплової енергії - протягом попереднього опалювального періоду.

З матеріалів справи вбачається, що починаючи з лютого 2018 року, Пат «Київенерго» здійснював нарахування за послуги з централізованого опалення з розрахунку за 1 кв. метр опалюваної площі квартири та з урахуванням фактичної температури зовнішнього повітря і фактичної кількості днів надання цієї послуги в місяці, який є розрахунковим.

Із відповіді № 14.0/18368 від 22.11.2018 року наданої Головним управлінням Держспоживслужби в м. Києві вбачається, що спеціалістами Гловного управління Держпродспоживслужби в м. Києві було проведено позапланову перевірку ПАТ «Київенерго» за результатами проведення якої було встановлено, що при нарахуванні за послугу централізованого опалення будинку АДРЕСА_1 за період лютий - березень 2018 року ПАТ «Київенерго» порушено вимоги частини 3 статті 9 Закону України «про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» (у разі виходу з ладу або втрати вузла комерційного обілку, зазначеного в частині першій цієї статті, до відновлення його роботи або заміни комерційний облік здійснюється розрахунково відповідно до методики розподілу між споживачами обсгів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово - комунального господарства, з урахуванням середнього споживання: теплової енергії - протягом попереднього опальнювалбного періоду; -гарячої та питної води - протягом попередніх 12 місяців) та винесено припис про виконання законних вимог щодо усунення порушень порядку формування, встановлення та застосування державних (регульованих) цін, з вимогою провести перерахунок.

Таим чином, виконавцем - ПАТ «Київенерго» було порушено п.3 ст.6 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», в якому зазначено про те що у разі виходу з ладу вузла обліку він підлягає заміні на справний та прийняттю на абонентський облік протягом п`яти робочих днів з дня виявлення факту виходу з ладу.

Ураховуючи вищезазначені вимоги закону, колегія суддів вважає, що нарахування за послуги з розрахунку за 1 кв. метр здійснено з порушенням чинного законодавства та без будь-яких на те правових підстав.

Відповідач ПАТ «Київенерго» керувався пунктом 21 Правил, в якому зазначено, що у разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання з централізованого опалення - з розрахунку за 1 кв. метр (куб. метр) опалюваної площі (об`єму) квартири (будинку садибного типу) та з урахуванням фактичної температури зовнішнього повітря і фактичної кількості днів надання цієї послуги в місяці, який є розрахунковим.

Невиконання оператором зовнішніх інженерних мереж вимог ч. 1, 3 ст. 6 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» не дає права відповідачу права здійснювати нарахування за послуги за нормами, що діють у будинках, в яких відсутній засіб обліку.

Починаючи з лютого 2018 року нарахування такої плати було здійснено з порушенням пункту 15 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води, водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630.

За таких обставин, КП «Київтеплоенерго» повинно здійснити перерахунок позивачу плати за надані послуги теплопостачання за період лютий, березень 2018 року згідно із середньомісячними показаннями засобів обліку за попередній опалювальний період.

Посилання КП «Київтеплоенерго» на відсутність повноважень на здійснення перерахунку, оскільки в спірний період нарахування здійснювало ПАТ «Київенерго», апеляційний суд до уваги не бере, оскільки у відповідності до п. 3.4.3, 4.5, 4.6 наданого суду договору № 602-18 від 11 жовтня 2018 року про відступлення права вимоги КП «Київтеплоенерго» наділено відповідними повноваженнями щодо здійснення перерахунку заборгованості, що була нарахована попереднім постачальником.

Кодегі суддів з урахуваннмя встановлених обставин, дійшла висновку, що розрахунки по сплаті за централізоване опалення здійснені невірно, і відповідно до необхідності визнання неправомірним нарахування позивачу плати за послугу з централізованого опалення в період лютий 2018 року - березень 2018 року з розрахунку за 1 кв.м опалювальної площі.

Отже, виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених письмових доказів у їх сукупності, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи суд першої інстанції не встановив належним чином при вирішенні справи які саме позовні вимоги були зазначені позивачем та на що позивач посилалася у позові як на підставу для їх задоволення.

Суд не взяв до уваги, що позивач просила суд зобов`язати належного відповідача КП «Київтеплоенерго» провести перерахунок оплати за послугу централізованого опалення будинку АДРЕСА_1 за період лютий - березень 2018 року з розрахунку відповідно до середнього споживання за минулий опалювальний сезон, що чітко узгоджується із змістом позовної заяви та викладеними в ній вимогами. Суд помилково вважав відсутніми підстави для задоволення позову в цій частині.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, порушивши норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору, таке рішення суду не може вважатись законним та обґрунтованим, і таким, що ухвалене з правильним застосуванням норм права. Ураховуючи наведене, суд апеляційної інстанцій дійшов висновку, що матеріали справи містять належні та допустимі докази на підтвердження факту неправомірності дій ПАТ «Київенерго» щодо здійснення нарахування за послугу централізованого опалення будинку АДРЕСА_1 за період лютий - березень 2018 рокуз розрахунку за 1 кв. метр опалювальної площі квартири позивача, що порушило права позивача як споживача вказаної послуги, а тому КП «Київтеплоенерго» зобов`язано здійснини відповідний перерахунок за послугу з централізованого опалення за період з лютого 2018 року по березень 2018 року з розрахунку відповідно до середнього споживання за минулий опалювальний сезон.

Нормами цивільно-процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доводів сторін по справі та доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору.

Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Конституцією України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі.

Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01 липня 2003 року № 37801/97, § 36,). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 30).

Суд у своєму рішенні не навів достатні мотиви на підставі яких дійшов висновку про недоведеність заявлених позивачем вимог. Судом у вступній та мотивувальній частинах рішення зазначені різні позовні вимоги, а резолютивна частина взагалі не містить зміст позовних вимог у задоволенні яких відмовив суд.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Виходячи з вищенаведеного, рішення суду першої інстанції не може вважатись законним та обґрунтованим, і таким, що ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим наявні підстави для його скасування з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 з наведених вище підстав.

Разом з тим, питання щодо розподілу судового збору колегія суддів вирішує згідно вимог ч. 13 ст. 141 ЦПК України.

Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору на підставі п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» тому, судовий збір за подачу позову до суду та за подачу апеляційної скарги підлягає стягненню з відповідача на користь держави у розмірі 1 762,00 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 01 липня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_1 до Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» про зобов`язання провести перерахунок задовольнити.

Зобов`язати Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» провести ОСОБА_1 перерахунок плати за послугу з централізованого опалення за період з лютого 2018 року по березень 2018 року з розрахунку за 1 кв. метр опалювальної площі квартири позивача.

Стягнути з Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (0 у дохід держави судовий збір у розмірі 1 762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) грн. 00 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Є.М. Суханова

Судді: В.В. Гуль

А.С. Сержанюк