ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

29 жовтня 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 734/2753/19

Головуючий у першій інстанції - Бараненко С. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/839/20

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Скрипки А.А.

суддів: Євстафіїва О.К., Онищенко О.І.

секретар: Поклад Д.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2

відповідач: ОСОБА_3

третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 на рішення Козелецького районного суду Чернігівської області в складі судді Бараненка С.М. від 12 березня 2020 року, місце ухвалення рішення смт.Козелець, дата складання повного тексту рішення 22 березня 2020 року, у справі за позовом ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання заяви правочином, визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку за неповнолітнім ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до суду з даним позовом до відповідача ОСОБА_3 про визнання заяви правочином, визнання права власності на 1/2 частину будинку за неповнолітнім ОСОБА_2 . У вимогах заявленого позову, після уточнення позовних вимог (а.с.169-171), позивач просив: визнати правочином заяву ОСОБА_3 від 22.01.2019 року, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куксовою М.С., реєстровий номер 244, із зобов`язанням заявника передати у приватну власність ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 1/2 частку житлового будинку; визнати право власності на 1/2 частку житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , за неповнолітнім ОСОБА_2 , та у зв`язку з цим визнати право власності на 1/2 частку вказаного будинку за ОСОБА_3 . Вимоги заявленого позову ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , обгрунтовував тими обставинами, що відповідач ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є батьками неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання якого до 28.02.2019 року було зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 . На даний час син сторін даного спору є зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_3 . Позивач вказував, що у зв`язку із бажанням ОСОБА_3 змінити умови та місце проживання, шляхом продажу належної їй на праві власності квартири АДРЕСА_4 , та купівлі будинку в с.Виповзів Козелецького району Чернігівської області, з метою забезпечення житлових прав свого сина ОСОБА_2 , відповідачем було складено нотаріально посвідчену заяву від 22.01.2019 року, зареєстровану в реєстрі за №2444. У вказаній заяві відповідач зазначає про те, що вона має намір купити нерухоме майно, а саме, житловий будинок, 1/2 частка у праві власності на який буде зареєстрована на її сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У позові ОСОБА_1 вказує, що 06.03.2019 року відповідач продала належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_4 , та купила будинок в с.Виповзів Козелецького району Чернігівської області, але при цьому не виконала умов заяви від 22.01.2019 року. Оскільки відповідач ОСОБА_3 ухиляється від виконання своїх зобов`язань, зазначених у заяві від 22.01.2019 року, щодо реєстрації права власності на 1/2 частку вказаного житлового будинку на ім`я сина ОСОБА_2 , позивач вважає, що необхідно визнати правочином заяву ОСОБА_3 від 22.01.2019 року, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куксовою М.С., реєстровий номер 244, із зобов`язанням заявника передати у приватну власність ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 1/2 частку житлового будинку. Також у вимогах заявленого позову ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , просить визнати право власності на 1/2 частку житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , за неповнолітнім ОСОБА_2 , та у зв`язку з цим визнати право власності на 1/2 частку вказаного будинку за ОСОБА_3 .

Рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 12.03.2020 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання заяви правочином, визнання права власності на частину будинку за неповнолітнім.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 , просить скасувати оскаржуване рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 12.03.2020 року, та ухвалити нове рішення, яким визнати правочином заяву ОСОБА_3 від 22.01.2019 року, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куксовою М.С., реєстровий номер 244, із зобов`язанням заявника передати у приватну власність ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 1/2 частку житлового будинку; визнати право власності на 1/2 частку житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , за неповнолітнім ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та у зв`язку з цим визнати право власності на 1/2 частку вказаного будинку за ОСОБА_3 . Судові витрати ОСОБА_1 у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, ОСОБА_1 просить відшкодувати за рахунок відповідача. Доводи апеляційної скарги вказують, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 12.03.2020 року є необґрунтованим, дане рішення ухвалено судом без врахування законодавства України, яке встановлює обов`язки батьків щодо забезпечення прав та законних інтересів дитини, при цьому у оскаржуваному рішенні суду першої інстанції від 12.03.2020 року не надано правової оцінки нормам законодавства щодо захисту прав дитини, оскільки суд першої інстанції надав перевагу нормам щодо права власності особи на майно та загальних підстав його виникнення, порушивши при цьому принципи правового статусу дитини. Доводи апеляційної скарги зазначають, що при розгляді даного спору по суті суд першої інстанції не прийняв до уваги тих обставин, що умовою, за якою ОСОБА_1 погодився з ініціативою ОСОБА_3 змінити місце реєстрації їх сина ОСОБА_2 , для відкриття можливості зміни відповідачем умов та місця проживання, було забезпечення в майбутньому втрачених прав дитини на нерухоме майно, що знайшло своє відображення у оформленні відповідачем нотаріально посвідченої заяви від 22.01.2019 року, щодо реєстрації за сином ОСОБА_2 права власності на 1/2 частку житлового будинку, який буде придбано після продажу квартири в м.Києві. Доводи апеляційної скарги стверджують, що відповідач не виконала свої зобов`язання, зазначені у нотаріально посвідченій заяві від 22.01.2019 року, щодо реєстрації за сином ОСОБА_2 права власності на 1/2 частку житлового будинку, який буде придбано після продажу відповідачем квартири в м.Києві. Доводи апеляційної скарги вказують, що твердження, зазначене в рішенні суду першої інстанції від 12.03.2020 року відносно того, що нотаріально посвідчена заява відповідача від 22.01.2019 року щодо її обов`язку реєстрації за своїм сином ОСОБА_2 1/2 частки житлового будинку, який буде придбаний після продажу квартири в м.Києві, є засобом тиску позивача на відповідача, а не правочином та способом захисту прав дитини, є безпідставним, оскільки тільки завдяки сприятливим діям позивача відповідач отримала можливість реалізувати свої бажання щодо зміни умов та місця проживання, шляхом продажу квартири та купівлі будинку. Доводи апеляційної скарги зазначають, що на момент вчинення правочину у вигляді нотаріально посвідченої заяви відповідача від 22.01.2019 року у ОСОБА_2 існували житлові права дитини на квартиру АДРЕСА_4 , які у вказаній заяві були фактично трансформовані, тобто перенесені з одного об`єкту на інший, при цьому фактично залишаючись чинними. На підтвердження обґрунтованості вимог заявленого позову доводи апеляційної скарги містять в собі посилання на показання свідка ОСОБА_4 . Доводи апеляційної скарги стверджують, що позивач у зазначених правовідносинах з відповідачем не пов`язаний відповідними правами та інтересами, крім дій щодо забезпечення прав свого неповнолітнього сина. Доводи апеляційної скарги вказують на обґрунтованість вимог заявленого позову, при цьому ОСОБА_1 посилається на положення: статей 154, 177 Сімейного кодексу України, ч.6 статті 203, ч.1 статті 215, статей 328,392 ЦК України, статті 12 Закону України ''Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей'', статей 17,18 Закону України ''Про охорону дитинства'', статей 3,13,15,16 ЦК України, статті 156 ЖК УРСР, статей 21,55,64 Конституції України, Закону України ''Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні'', статті 3 Конвенції ''Про права дитини''. З врахуванням правових висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 20.01.2016 року, у справі №6-2940цс15, доводи апеляційної скарги зазначають, що при порушенні прав дитини, окрім визнання недійсності договору щодо майна, право на яке мала дитина, можуть використовуватися інші способи захисту прав, такі, як наприклад, визнання права власності на нерухоме майно дитини. При цьому доводи апеляційної скарги, з посиланням на постанову Верховного Суду від 25.03.2020 року у справі №537/4259/15-ц, провадження №61-592св20, стверджують, що обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд.

В судовому засіданні апеляційного суду в режимі відеоконференції позивач ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 та представник позивача - адвокат Антюнюк С.В. підтримали вимоги та доводи поданої апеляційної скарги.

В судове засідання апеляційного суду відповідач ОСОБА_3 , представник третьої особи, належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду даної справи, не з`явились. Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду даної справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 є батьками неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (с.11, том 1).

З 28.02.2019 року неповнолітній ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , за місцем проживання свого батька ОСОБА_1 (а.с.12, том 1). До 28.02.2019 року неповнолітній ОСОБА_2 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , вказана квартира на праві власності належала його матері ОСОБА_3 .

У заяві, нотаріально посвідченій приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Куксовою М.С. 22.01.2019 року, зареєстрованій в реєстрі за №244, ОСОБА_3 вказала наступне: "Я, ОСОБА_3 , перебуваючи при здоровому розумі, ясній пам`яті, діючи добровільно та розуміючи значення своїх дій, заявляю про намір продажу квартири АДРЕСА_4 , де я є власником. Заявляю про те, що маю намір купити інше нерухоме майно, а саме житловий будинок, 1/2 частка у праві власності на який буде зареєстровано на мого сина, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . У випадку, якщо я, ОСОБА_3 , протягом місяця, а саме з 22 січня 2019 року по 22 лютого 2019 року не куплю будинок, то зобов`язуюсь компенсувати 1/3 грошових коштів від продажу вищевказаної квартири, де я є власником, моєму сину ОСОБА_2 ''. Також зазначено: ''Текст цієї заяви з моїх слів нотаріусом записаний правильно, мною прочитаний, зміст зрозумілий і відповідає моїй волі'' (а.с.13, том 1).

Згідно пояснень позивача в судовому засіданні, між ним та відповідачем ОСОБА_3 існувала домовленість про вчинення відповідачем дій, зазначених у вказаній заяві від 22.01.2019 року. Після написання відповідачем даної заяви, позивач надав згоду на зняття з реєстрації їх неповнолітнього сина ОСОБА_6 у квартирі АДРЕСА_4 , яка належала відповідачу на праві власності. З 28.02.2019 року неповнолітній ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , за місцем проживання свого батька ОСОБА_1 (а.с.12, том 1).

06.03.2019 року між ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_7 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу квартири під номером АДРЕСА_4 (а.с.117-118, том 1).

06.03.2019 року між ОСОБА_8 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) було укладено договір-купівлі продажу житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.64-65, том 1).

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 12.03.2020 року, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання заяви правочином, визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку за неповнолітнім ОСОБА_2 , суд першої інстанції на підставі фактичних обставин справи та норм права, які регламентують спірні правовідносини, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог заявленого позову.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що висновок оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 12.03.2020 року про відсутність правових підстав для задоволення вимог заявленого позову не узгоджується із фактичними обставинами справи та нормами права, які регулюють спірні правовідносини, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 12.03.2020 року, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

Доводи апеляційної скарги вказують, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 12.03.2020 року є необґрунтованим, дане рішення ухвалено судом без врахування законодавства України, яке встановлює обов`язки батьків щодо забезпечення прав та законних інтересів дитини, при цьому у оскаржуваному рішенні суду першої інстанції від 12.03.2020 року не надано правової оцінки нормам законодавства щодо захисту прав дитини, оскільки суд першої інстанції надав перевагу нормам щодо права власності особи на майно та загальних підстав його виникнення, порушивши при цьому принципи правового статусу дитини. Доводи апеляційної скарги зазначають, що при розгляді даного спору по суті суд першої інстанції не прийняв до уваги тих обставин, що умовою, за якою ОСОБА_1 погодився з ініціативою ОСОБА_3 змінити місце реєстрації їх сина ОСОБА_2 , для відкриття можливості зміни відповідачем умов та місця проживання, було забезпечення в майбутньому втрачених прав дитини на нерухоме майно, що знайшло своє відображення у оформленні відповідачем нотаріально посвідченої заяви від 22.01.2019 року, щодо реєстрації за сином ОСОБА_2 права власності на 1/2 частку житлового будинку, який буде придбано після продажу квартири в м.Києві. Доводи апеляційної скарги стверджують, що відповідач не виконала свої зобов`язання, зазначені у нотаріально посвідченій заяві від 22.01.2019 року, щодо реєстрації за сином ОСОБА_2 права власності на 1/2 частку житлового будинку, який буде придбано після продажу відповідачем квартири в м.Києві. Доводи апеляційної скарги вказують, що твердження, зазначене в рішенні суду першої інстанції від 12.03.2020 року відносно того, що нотаріально посвідчена заява відповідача від 22.01.2019 року щодо її обов`язку реєстрації за своїм сином ОСОБА_2 1/2 частки житлового будинку, який буде придбаний після продажу квартири в м.Києві, є засобом тиску позивача на відповідача, а не правочином та способом захисту прав дитини, є безпідставним, оскільки тільки завдяки сприятливим діям позивача відповідач отримала можливість реалізувати свої бажання щодо зміни умов та місця проживання, шляхом продажу квартири та купівлі будинку. Доводи апеляційної скарги зазначають, що на момент вчинення правочину у вигляді нотаріально посвідченої заяви відповідача від 22.01.2019 року у ОСОБА_2 існували житлові права дитини на квартиру АДРЕСА_4 , які у вказаній заяві були фактично трансформовані, тобто перенесені з одного об`єкту на інший, при цьому фактично залишаючись чинними. На підтвердження обґрунтованості вимог заявленого позову доводи апеляційної скарги містять в собі посилання на показання свідка ОСОБА_4 . Доводи апеляційної скарги стверджують, що позивач у зазначених правовідносинах з відповідачем не пов`язаний відповідними правами та інтересами, крім дій щодо забезпечення прав свого неповнолітнього сина. Доводи апеляційної скарги вказують на обґрунтованість вимог заявленого позову, при цьому ОСОБА_1 посилається на положення: статей 154, 177 Сімейного кодексу України, ч.6 статті 203, ч.1 статті 215, статей 328,392 ЦК України, статті 12 Закону України ''Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей'', статей 17,18 Закону України ''Про охорону дитинства'', статей 3,13,15,16 ЦК України, статті 156 ЖК УРСР, статей 21,55,64 Конституції України, Закону України ''Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні'', статті 3 Конвенції ''Про права дитини''.

Апеляційний суд вважає, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 12.03.2020 року, виходячи із наступного.

Відповідно до приписів ч.1 статті 11 ЦК України, яка регламентує підстави виникнення цивільних прав та обов`язків, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно ч.1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Положеннями ч.1 статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.1 статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно ч.1,ч.2,ч.3 статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У заяві, нотаріально посвідченій приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Куксовою М.С. 22.01.2019 року, зареєстрованій в реєстрі за №244, ОСОБА_3 вказала наступне: "Я, ОСОБА_3 , перебуваючи при здоровому розумі, ясній пам`яті, діючи добровільно та розуміючи значення своїх дій, заявляю про намір продажу квартири АДРЕСА_4 , де я є власником. Заявляю про те, що маю намір купити інше нерухоме майно, а саме житловий будинок, 1/2 частка у праві власності на який буде зареєстровано на мого сина, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . У випадку, якщо я, ОСОБА_3 , протягом місяця, а саме з 22 січня 2019 року по 22 лютого 2019 року не куплю будинок, то зобов`язуюсь компенсувати 1/3 грошових коштів від продажу вищевказаної квартири, де я є власником, моєму сину ОСОБА_2 ''. Також зазначено: ''Текст цієї заяви з моїх слів нотаріусом записаний правильно, мною прочитаний, зміст зрозумілий і відповідає моїй волі'' (а.с.13, том 1).

Глава 52 Розділу ІІ (Загальні положення про договір) ЦК України регламентує поняття та умови договору.

Як вбачається з матеріалів справи (а.с.2-7), у липні 2019 року ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до суду з даним позовом до відповідача ОСОБА_3 про визнання заяви правочином, визнання права власності на 1/2 частину будинку за неповнолітнім ОСОБА_2 . У вимогах заявленого позову, після уточнення позовних вимог (а.с.169-171), позивач просив: визнати правочином заяву ОСОБА_3 від 22.01.2019 року, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куксовою М.С., реєстровий номер 244, із зобов`язанням заявника передати у приватну власність ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 1/2 частку житлового будинку; визнати право власності на 1/2 частку житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , за неповнолітнім ОСОБА_2 , та у зв`язку з цим визнати право власності на 1/2 частку вказаного будинку за ОСОБА_3 .

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пункті 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 року у справі №917/1739/17, провадження №12-161гс19 зазначено, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

У постанові від 26.09.2018 року у справі №405/8279/15-ц, провадження №61-17825св18, Верховний Суд звертає увагу на те, що для суду не є важливим, який предмет позову визначив позивач. Суд має право визначити предмет позову відповідно до вимог закону, якщо саме на це спрямована підстава позову, тобто обставини, якими позивач обґрунтовував свої вимоги.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що нотаріально посвідчена заява ОСОБА_3 від 22.01.2019 року (а.с.13, том 1), містить в собі відомості про наміри відповідача щодо продажу належної їй на праві власності квартири АДРЕСА_4 . При цьому, у вказаній заяві ОСОБА_3 заявляє про те, що вона має намір купити інше нерухоме майно, а саме, житловий будинок, 1/2 частка у праві власності на який буде зареєстрована на її сина, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У випадку, якщо ОСОБА_3 протягом місяця, а саме з 22.01.2019 року по 22.02.2019 року не купить будинок, то вона зобов`язується компенсувати 1/3 грошових коштів від продажу вищевказаної квартири, власником якої вона є, її сину ОСОБА_2 .

На думку апеляційного суду, вказана заява ОСОБА_3 від 22.01.2019 року, виходячи із її змісту, не може бути розцінена судом, як договір, в контексті приписів Глави 52 Розділу ІІ ЦК України, яка регламентує поняття та умови договору. При цьому, вказана заява ОСОБА_3 від 22.01.2019 року містить в собі інформацію лише про наміри ОСОБА_3 , а не про домовленість сторін, спрямовану на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, як це визначено статтею 626 ЦК України.

За даних обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують висновку оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 12.03.2020 року про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 , про визнання правочином заяви ОСОБА_3 від 22.01.2019 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куксовою М.С., реєстровий номер 244, із зобов`язанням заявника передати у приватну власність ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 1/2 частку житлового будинку.

Відповідно до ч.1 статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Як зазначено вище, апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 про визнання правочином заяви ОСОБА_3 від 22.01.2019 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куксовою М.С., реєстровий номер 244, із зобов`язанням заявника передати у приватну власність ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 1/2 частку житлового будинку. За даних обставин, приймаючи до уваги вищезазначені норми права, які регламентують спірні правовідносини, доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованого висновку оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 12.03.2020 року про відмову у задоволенні вимог позову ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 , про визнання права власності на 1/2 частку житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , за неповнолітнім ОСОБА_2 , та визнання у зв`язку з цим, права власності на 1/2 частку вказаного будинку за ОСОБА_3 . При цьому, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що чинним законодавством не передбачено визнання за особою права власності без наявності відповідних правових підстав, і в ході судового розгляду даної справи, таких правових підстав не встановлено.

Доводи апеляційної скарги вказують на обґрунтованість вимог заявленого позову, при цьому ОСОБА_1 посилається на положення: статей 154, 177 Сімейного кодексу України, ч.6 статті 203, ч.1 статті 215, статей 328,392 ЦК України, статті 12 Закону України ''Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей'', статей 17,18 Закону України ''Про охорону дитинства'', статей 3,13,15,16 ЦК України, статті 156 ЖК УРСР, статей 21,55,64 Конституції України, Закону України ''Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні'', статті 3 Конвенції ''Про права дитини''.

Апеляційний суд вважає, що в контексті спірних правовідносин, вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути прийняті до уваги апеляційним судом, оскільки вищезазначені норми Закону, на які посилається ОСОБА_1 в доводах апеляційної скарги, не можуть бути підставами для задоволення вимог позову ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання заяви правочином, визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку за неповнолітнім ОСОБА_2 .

На підтвердження обґрунтованості вимог заявленого позову доводи апеляційної скарги містять в собі посилання на показання свідка ОСОБА_4 .

Апеляційний суд вважає, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 12.03.2020 року, виходячи із наступного. Відповідно до статті 90 ЦПК України, показання свідка є одним із видів доказів по справі. При цьому ч.2, ч.3 статті 89 ЦПК України регламентовано, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Доводи апеляційної скарги зазначають, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 12.03.2020 року є необґрунтованим, дане рішення ухвалено судом без врахування законодавства України, яке встановлює обов`язки батьків щодо забезпечення прав та законних інтересів дитини, при цьому у оскаржуваному рішенні суду першої інстанції від 12.03.2020 року не надано правової оцінки нормам законодавства щодо захисту прав дитини, оскільки суд першої інстанції надав перевагу нормам щодо права власності особи на майно та загальних підстав його виникнення, порушивши при цьому принципи правового статусу дитини.

Апеляційний суд вважає, що в контексті спірних правовідносин, які виникли між сторонами, вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 12.03.2020 року, виходячи із наступного.

Принцип ''забезпечення якнайкращих інтересів дитини'', закріплений у Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, Конвенцію ратифіковано Постановою ВР №789-XII від 27.02.91, вимагає, щоб в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділялась якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3 Конвенції).

При цьому, необхідно зазначити, що відповідно до приписів ч.1, ч.3 статті 13 ЦПК України, яка регламентує диспозитивність цивільного судочинства, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Розглянувши дану справу в межах вимог заявленого позову, на підставі доказів, які містять в собі матеріали справи, керуючись нормами права, які регулюють спірні правовідносини, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позову ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання заяви правочином, визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку за неповнолітнім ОСОБА_2 .

По справі встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що з 28.02.2019 року неповнолітній ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , за місцем проживання свого батька ОСОБА_1 (а.с.12, том 1).

Враховуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги не містять в собі підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 12.03.2020 року, ухваленого на підставі норм права, які регламентують спірні правовідносини та на основі з`ясованих обставин, на які учасники судового розгляду даної справи посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За даних обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 , необхідно залишити без задоволення, при цьому рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 12.03.2020 року необхідно залишити без змін.

Приймаючи до уваги наведене, а також приписи ч.1; п.2 ч.2 статті 141 ЦПК України, яка регламентує розподіл судових витрат між сторонами, не підлягають відшкодуванню понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги, а також не підлягають відшкодуванню понесені позивачем судові витрати на професійну правничу допомогу.

Керуючись статтями: 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 12 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Дата складення повної постанови - 03.11.2020 року.

Головуючий: Судді: