Олевський районний суд Житомирської області
Справа № 287/589/14-ц
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2020 року м. Олевськ

Олевський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді Винара Л.В.,

за участю: секретаря Кострицької Т.П.,

скаржника ОСОБА_1

представника скаржника: ОСОБА_2

заінтересованої особи: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_1 на дії та бездіяльність старшого державного виконавця Олевського районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Островського Валерія Анатолійовича, боржник 2: ОСОБА_4 , стягувач ОСОБА_5 , заінтересована особа: старший державний виконавець Олевського районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Островський Валерій Анатолійович, -

ВСТАНОВИВ:

До Олевського районного суду Житомирської області звернувся ОСОБА_1 із скаргою на дії та бездіяльність старшого державного виконавця Олевського районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Островського Валерія Анатолійовича, боржник 2: ОСОБА_4 , стягувач ОСОБА_5 , заінтересована особа: старший державний виконавець Олевського районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Островський Валерій Анатолійович.

Ухвалою Олевського районного суду Житомирської області від 22.10.2020 року скаргу залишено без руху та скаржнику надано строк для усунення недоліків, що не перевищує п`яти днів з моменту отримання копії ухвали.

30.10.2020 року ОСОБА_1 подав до суду уточнену скаргу із заявою про поновлення пропущеного процесуального строку на оскарження дій чи бездіяльності державного виконавця.

В обґрунтування скарги ОСОБА_1 зазначає, що на початку жовтня 2020 року йому стало відомо про накладення арешту по його рахунку у відділенні АТ КБ «ПриватБанк», однак він не мав на руках жодних постанов про арешт майна. Також, на його адресу: АДРЕСА_1 не надходило будь-яких постанов про відкриття виконавчих проваджень чи накладення арешту на майно. З`ясувавши походження виконавчих проваджень, відкритих відносно скаржника за його реєстраційним номером облікової картки платника податків 06.10.2020 року ОСОБА_1 звернувся до Олевського районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) із заявою про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження та дізнався, що постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 19.11.2015 року, виконавче провадження № 47351951, старшим державним виконавцем Островським В.А. накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику лише в межах суми боргу. Ознайомившись з матеріалами виконавчих проваджень, скаржник вважає, що дії старшого державного виконавця Островського В.А., в частині здійснення ідентифікації боржника ОСОБА_1 є незаконними, необ`єктивними та такими, що грубо порушили права скаржника, оскільки він не є боржником у жодній справі, а боржником по справі є інша особа персональними даними, що відрізняються, проте державним виконавцем не було взято до уваги доказів непричетності скаржника до вказаної справи: розбіжності в даті народження, серії на номері паспорту, місці проживання, реєстраційному номері облікової картки платника податків, сам скаржник ніколи не проживав, не проживає, не зареєстрований та не був зареєстрованим, не мав та не має майна, а також родичів у Олевському районі, Житомирської області. При зверненні скаржника до Олевського районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) з вимогою закрити виконавчі провадження відносно нього та зняти арешт з належного йому майна, надавши всі свої ідентифікаційні дані, старший державний виконавець Островський В.А. повідомив, що дійсно у ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є боржником по справі, інший ідентифікаційний номер, проте він нічого вдіяти не може. Тому, скаржник змушений звернутися до суду із скаргою на дії чи бездіяльність старшого державного виконавця Олевського районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Островського В.А. та просить суд визнати дії чи бездіяльність та постанову старшого державного виконавця Олевського районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Островського В.А. про арешт майна боржника ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 та оголошення заборони на його відчуження від 19.11.2015 року неправомірними, зобов`язати старшого державного виконавця Олевського районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Островського В.А. зняти арешт з усього майна ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 та зняти заборону здійснювати відчуження будь-якого майна ОСОБА_1 , а також виконавчі провадження відносно ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 від 23.04.2015 року за № 47351951, № 47352448 закрити.

Ухвалою суду від 04.11.2020 року відкрито провадження по справі, визнано поважними причини пропуску та поновлено скаржнику пропущений процесуальний строк на подання скарги на дії чи бездіяльність державного виконавця.

У судовому засіданні скаржник ОСОБА_1 вимоги скарги підтримує в повному обсязі та просить їх задоволити.

Представник скаржника адвокат Бондар В.А. у судовому засіданні вимоги скарги підтримав, зазначив, що його клієнт ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 не є стороною та боржником у даному виконавчому провадженні. Старшим державним виконавцем при винесенні постанови про накладення арешту на майно боржника не було враховано розбіжностей у даних паспортів та датах народжень та накладено арешт на майно іншої особи. Оскільки, при зверненні до старшого державного виконавця Островського В.А. з вимогою усунути порушення він пояснив, що нічого вдіяти не може, скаржник змушений звернутися з даною скаргою до суду. Також, надав до суду копію довідки з Лугинської міжрайонної ДПІ, з якої вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є боржником по справі має інший номер реєстраційної облікової картки платника платників.

Заінтересована особа старший державний виконавець Олевського районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Островський В.А. в судовому засідання вимоги скарги визнав та підтвердив, що дійсно ним було допущено помилку у зазначенні реєстраційного номеру облікової картки платника податків, а тому арешт накладено на майно особи, яка не є боржником у даному виконавчому провадженні.

В силу ч.ч. 1,2 ст. 450 ЦПК України - скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються. Неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Дослідивши матеріали скарги, та додані до неї документи, суд дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ст. 447-453 ЦПК України - сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції. Про подання скарги суд повідомляє відповідний орган державної виконавчої служби, приватного виконавця не пізніше наступного дня після її надходження до суду. Скаргу може бути подано до суду: а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; б) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом. Неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Про виконання ухвали, постановленої за результатами розгляду скарги, відповідний орган державної виконавчої служби, приватний виконавець повідомляють суд і заявника не пізніше ніж у десятиденний строк з дня її одержання.

Згідно до ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» (чинної на дату виконання рішення суду) - державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна (ч. 1 ст. 20 Закону).

Згідно із п.п. 3,18,23,24 Постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 р. № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» - при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні враховувати, що Законом про виконавче провадження передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження. Так, державний виконавець зобов`язаний вживати передбачені Законом про виконавче провадження заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 11), а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (частина сьома статті 12).

Відповідно до статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 № 475/97-ВР, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї, визначено: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів».

Пунктом 38 рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» (Заява № 4909/04) Cуд повторює, що стаття 1 Першого протоколу, по суті, гарантує право власності і містить три окремі норми: перша норма, що сформульована у першому реченні частини першої та має загальний характер, проголошує принцип мирного володіння своїм майном; друга, що міститься в другому реченні частини першої цієї статті, стосується позбавлення особи її майна і певним чином це обумовлює; третя норма, зазначена в частині другій, стосується, зокрема, права держави регулювати питання користування майном. Однак ці три норми не можна розглядати як «окремі», тобто не пов`язані між собою: друга і третя норми стосуються певних випадків втручання у право на мирне володіння майном і, отже, мають тлумачитись у світлі загального принципу, проголошеного першою нормою (пункт 106 рішення Європейського суду з прав людини від 08.07.1986, серія A, № 102 «Літгоу та інші проти Сполученого Королівства» (Lithgow and Others v. the United Kingdom).

За нормою пункту 39 рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» (Заява № 4909/04) будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини першої статті 1, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Питання стосовно того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним (пункт 107 рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), №3202/96, ECHR 2000-I).

Пунктом 50 рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 у справі «Щокін проти України» (Заяви № 23759/03 та № 37943/06) визначено, що вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним, а також передбачено, що позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом». Вираз «на умовах, передбачених законом» найперше вимагає, щоб відповідний захід мав певну підставу в національному законодавстві; він також стосується якості відповідного законодавства і вимагає, щоб воно було доступне відповідній особі, яка, крім того, зможе передбачити його наслідки для себе (пункт 155 рішення Європейського суду з прав людини від 29.04.2003 у справі «Полторацький проти України»).

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод спрямована на захист особи від будь-якого посягання держави на право особи мирно володіти своїм майном тобто захисту права приватної власності.

В розумінні Європейського суду з прав людини термін «майно» має автономне тлумачення, в т.ч.:

усе «власне» майно особи, що може входити до складу спадщини, і яке можна заповісти («Маркс проти Бельгії» (the Marckx case), рішення від 27 квітня 1979 р., п. 64), тобто наявне майно (existing possessions);

«правомірні очікування» / «законні сподівання» вчиняти певні дії відповідно до виданого державними органами дозволу (наприклад, правомірні сподівання бути здатним здійснювати запланований розвиток території, з огляду на чинний на той час дозвіл на промислове освоєння землі (Справа «Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії» (Pine Valley Developments Ltd and Others v. Ireland), заява № 12742/87, рішення від 23 жовтня 1991 р.);

майнові права, наприклад, набуте на підставі заповіту право на одержання орендної плати (ренти) за користування земельною ділянкою (ухвала щодо прийнятності заяви № 10741/84 S. v. the United Kingdom від 13 грудня 1984 р.);

інше «майно», що «становить економічну цінність», зокрема, необхідні для здійснення підприємницької діяльності дозволи чи ліцензії (cправа «Тре Тракторер Актіболаґ» проти Швеції» (Tre Traktorer Aktiebolag v. Sweden), рішення від 7 липня 1989 року, серія A, № 159).

Судом встановлено, що в провадженні Олевського районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) знаходиться виконавче провадження № 47351951 від 23.04.2015 року з виконання виконавчого листа № 287/589/14-ц виданого Олевським районним судом Житомирської області про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в солідарному порядку на користь ОСОБА_5 грошової компенсації замість частки у праві спільної часткової власності квартири, розташованої в АДРЕСА_2 , в розмірі 20448 грн., а також виконавче провадження № 47352448 від 23.04.2015 року з виконання виконавчого листа № 287/589/14-ц виданого Олевським районним судом Житомирської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 витрат за сплату судового збору в сумі 81, 20 грн.

Постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 19.11.2015 року, ВП № 47351951, старшим державним виконавцем Островським В.А. накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 у межах суми стягнення 20448, 00 грн. та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 лише в межах суми боргу.

З матеріалів скарги вбачається, на початку жовтня 2020 року скаржнику стало відомо про накладення арешту по його рахунку у відділенні АТ КБ «ПриватБанк», однак він не мав на руках жодних постанов про арешт майна. Також, на його адресу: АДРЕСА_1 не надходило будь-яких постанов про відкриття виконавчих проваджень чи накладення арешту на майно. З`ясувавши походження виконавчих проваджень, відкритих відносно скаржника за його реєстраційним номером облікової картки платника податків 06.10.2020 року ОСОБА_1 звернувся до Олевського районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) із заявою про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження.

При ознайомленні з матеріалами справи було встановлено, що старший державний виконавець Островський В.А. помилково наклав арешт на майно ОСОБА_1 , який не є стороною виконавчого провадження та боржником по справі.

Так, скаржник, народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в с. Степанівка, Ємільчинського району, Житомирської області та з 19.10.2010 року по даний час зареєстрований та постійно проживає в АДРЕСА_1 , що стверджується копією паспорту серії НОМЕР_2 , виданого 16.12.1999 року Ємільчинським РВ УМВС України в Житомирській області, що міститься в матеріалах справи.

В той час у матеріалах виконавчого провадження міститься інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 142078465, сформована 24.03.2016 року, згідно якої об`єкт нерухомого майна, квартира в АДРЕСА_3 в частці 1/3 зареєстрована на ОСОБА_1 , паспорт серії НОМЕР_3 , виданий 16.03.2000 року Олевським РВ УМВС. Право власності виникло на підставі свідоцтва про право на спадщину № 59, виданого 29.01.2015 року Олевською ДНК.

В інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта за № 69133112, в розділі актуальна інформація про право власності, запис 14521540, на нежитлове приміщення 123, будинок АДРЕСА_4 , зазначено паспортні дані скаржника ОСОБА_1 , як власника, а саме: паспорт серії НОМЕР_2 , виданого 16.12.1999 року Ємільчинським РВ УМВС України в Житомирській області. На цій же сторінці 2, в актуальній інформації про право власності, запис 8536451 міститься інформація про приватну власність в 1/3 частці на квартиру в АДРЕСА_3 зазначено паспортні дані власника ОСОБА_1 : паспорт серії НОМЕР_4 , виданий 16.03.2000 року Олевським РВ УМВС.

Проте, старший державний виконавець Островський В.А. не давши оцінку даним щодо розбіжності в серіях на номерах паспортів на одну і ту ж особу ОСОБА_1 , наклав арешт на майно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий 16.12.1999 року Ємільчинським РВ УМВС України в Житомирській області, РНОКПП НОМЕР_1 , жителя АДРЕСА_1 .

На думку суду, прийнявши постанову державний виконавець порушив вимоги ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», а саме, замість майна боржника арештував майно іншої особи.

Державний виконавець відповідно ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» має право арештувати майно, яке належить боржнику, а не будь-яким іншим особам. Законом не передбачено право державного виконавця арештувати майно інших осіб, які не є боржниками у виконавчому провадженні.

Однак, старший державний виконавець Олевського районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Островський В.А. арештував майно особи ОСОБА_1 , який не є ні боржником, ні будь-яким іншим учасником виконавчих проваджень № 47351951 та № 47352448.

Державний виконавець не вчинив жодних дій щоб встановити дійсного власника майна, не звернув увагу на розбіжності в даті народження, серіях та номерах паспорту, місці проживання боржника та помилково вирішив, що це майно належить боржнику по справі № 287/589/14-ц , арештувавши його своєю постановою.

Суд встановив і це підтверджується матеріалами цивільної справи, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий 16.12.1999 року Ємільчинським РВ УМВС України в Житомирській області є одноосібним власником арештованого майна: що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.

В той час коли боржником по справі є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_4 , виданий 16.03.2000 року Олевським РВ УМВС, що підтверджується копією паспорту боржника ОСОБА_1 (а.с. 66).

Також, з довідки Лугинської міжрайонної ДПІ вбачається, що реєстраційний номер облікової картки платника податків ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є боржником по справі НОМЕР_5 .

Суд вважає, що державний виконавець порушив вимоги Закону України «Про виконавче провадження» і не перевірив що належить боржнику ОСОБА_1 , а відразу наклав арешт на його майно.

Отже, взагалі відсутні будь-які підстави для арешту майна, яке належать ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий 16.12.1999 року Ємільчинським РВ УМВС України в Житомирській області, РНОКПП НОМЕР_1 , жителю АДРЕСА_1 на праві приватної власності, а тому державний виконавець неправомірно прийняв постанову про арешт.

Відповідно до ч.1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Згідно із ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Відповідно до ч. 2 ст. 449 ЦПК України пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Відповідно до частини 2 статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржуване рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби усунути порушення і поновити порушене право заявника.

Отже, враховуючи, що вищезазначені дії старшого державного виконавця Островського В.А. здійснені з порушенням Закону України «Про виконавче провадження», та Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції № 512/5 від 02.04.2012 року, тому за вказаних обставин вимоги заявника ОСОБА_1 щодо визнання неправомірними дій державного виконавця підлягають задоволенню.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ - дії суб`єкта владних повноважень щодо втручання в права особи повинні бути обґрунтованими, законними, необхідними, а втручання - пропорційним. Дискреційність повноважень органу влади повинна бути зведена до мінімуму, а логіка рішень органу влади повинна бути чіткою і зрозумілою, як і можливі наслідки таких дій. Особа не повинна відповідати за помилки, вчинені органом держави. Так, в рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Рисовський проти України" (CASE OF RYSOVSKYY v. UKRAINE) суд визнав незаконне та непропорційне втручання у права заявника, гарантовані статтею 1 Першого протоколу Конвенції. Суд у цьому рішенні підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". У разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

В той же час, ЄСПЛ звертає увагу на те, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), пункт 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява N 36548/97, пункт 58).

Правова позиція Європейського суду з прав людини, викладена в рішеннях у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (PincovdandPine v. The Czech Republic), «Ґаші проти Хорватії» (Gashiv. Croatia), «Трго проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), передбачає, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Керуючись ст.ст. 4,5,7-13,18,76-83,89,258,447-453 ЦПК України, Конституцією України, Законом України «Про виконавче провадження», Постановою Пленуму ВССУ від 07.02.2014 № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», ЄКПЛ, суд, -

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_1 на дії та бездіяльність старшого державного виконавця Олевського районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Островського Валерія Анатолійовича, боржник 2: ОСОБА_4 , стягувач ОСОБА_5 , заінтересована особа: старший державний виконавець Олевського районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Островський Валерій Анатолійович задоволити частково.

Визнати дії та постанову старшого державного виконавця Олевського районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Островського Валерія Анатолійовича від 19.11.2015 року неправомірними.

Зобов`язати старшого державного виконавця Олевського районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Островського Валерія Анатолійовича усунути порушення щодо арешту майна та заборони здійснювати відчуження майна ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий 16.12.1999 року Ємільчинським РВ УМВС України в Житомирській області, РНОКПП НОМЕР_1 , жителя АДРЕСА_1 .

Повний текст ухвали складено та оголошено 23.12.2020 року.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів до Житомирського апеляційного суду через Олевський районний суд Житомирської області.

Суддя:Л. В.Винар