Провадження № 22-ц/4808/1111/20
Головуючий у 1 інстанції Ковалюк І. П.
Суддя-доповідач Горейко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Василишин Л.В., Максюти І.О.

секретаря Мельник О.В.

з участю представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , поданою її представником ОСОБА_4 , на заочне рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене у складі судді Ковалюк І.П. 11 лютого 2020 року в м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в:

04.11.2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення коштів.

Позов мотивував тим, що в грудні 2009 року він та відповідач ОСОБА_3 дійшли згоди про те, що остання відчужить йому належну їй двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Дану квартиру вони оцінили у 18 000 євро. 19.12.2009 року він сплатив ОСОБА_3 вказану грошову суму, що підтверджується власноручно написаною нею розпискою, в якій відповідач вказала, що отримала від нього зазначені грошові кошти за продаж вищевказаної квартири, претензій до нього, як до покупця, не має. Також 19.12.2009 року ОСОБА_3 оформила на його ім`я довіреність на представлення її інтересів зі всіма правами по управлінню і розпорядженню її майном. За їхньою домовленістю ця довіреність була гарантією того, що ОСОБА_5 в подальшому буде укладена угода купівлі-продажу вищевказаної квартири, за якою вона передасть цю квартиру йому у власність за ціною, яку він вже сплатив за квартиру. Жодних інших документів на квартиру (документи на право власності, технічний паспорт, будинкова книга) йому надано не було. Після отримання від нього коштів і оформлення довіреності жодних дій, направлених на передачу йому у власність квартири, відповідачем вчинено не було і, не зважаючи на їхні домовленості та його нагадування, вказана квартира залишилася у її власності. В листопаді 2012 року він звернувся до нотаріуса з проханням оформити на нього право власності на квартиру на підставі довіреності, яку йому в 2009 році надала відповідач. Окрім того, він показав нотаріусу розписку ОСОБА_3 про отримання від нього коштів за цю квартиру і в якій остання вказала, що ця довіреність свідчить про продаж йому квартири. Однак, ознайомившись із текстом довіреності і розписки, нотаріус повідомив його про те, що відповідач, швидше за все, ввела його в оману, оскільки по тексту довіреності він має право вчиняти дії лише в її інтересах. Після 2012 року він неодноразово вимагав від ОСОБА_3 укласти з ним належний договір, за яким передати йому у власність квартиру, за яку він вже сплатив кошти у 2009 році. Проте всі його вимоги були проігноровані. Оскільки відповідач не передала йому у власність квартиру, то грошові кошти в розмірі 18 000 євро отримані нею без будь-яких правових підстав. На момент пред`явлення вимоги вказана сума в гривневому еквіваленті становить 498 240 грн.

Посилаючись на наведене, просив стягнути з ОСОБА_3 грошові кошти, набуті без достатньої правової підстави, в розмірі 498 240 грн., а також суму сплаченого судового збору.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 11 лютого 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики (розписки) від 19.12.2009 року в розмірі 18 000 євро, що еквівалентно до курсу НБУ станом на 04.11.2019 року 498 240 грн., та витрати по сплаті судового збору в розмірі 4 983 грн.

Рішення мотивовано тим, що оскільки ОСОБА_3 порушила взяті зобов`язання, встановлені договором, доказів своєчасної та повної оплати заборгованості у матеріалах справи немає, то наявні підстави для задоволення позовних вимог позивача про стягнення заборгованості за розпискою від 19.12.2009 року в розмірі 498 240 грн.

Не погодившись з рішенням суду, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зокрема вказує, що ОСОБА_1 до позовної заяви додана квитанція про сплату судового збору, яка є нечитабельною, а тому суд повинен був залишити його позовну заяву без руху, а не відкривати провадження у справі та призначати справу до розгляду.

Також представником позивача надано лише договір про надання правової допомоги без ордера, чим порушено вимоги ст. 62 ЦПК України.

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази направлення ОСОБА_3 копій позовної заяви та доданих до неї документів. Такі документи не були надані і їй на її звернення, як представника ОСОБА_3 .

Зазначає, що відповідач не була належним чином повідомлена про розгляд справи та взагалі не знала про існування судового процесу, так як не отримувала жодної судової повістки, про що свідчить відсутність в матеріалах справи доказів вручення ОСОБА_3 судових повісток про виклики в судові засідання. Про існування заочного рішення від 11.02.2020 року відповідач дізналася з Єдиного державного реєстру судових рішень 03.06.2020 року.

Також представник апелянта вказує, що при розгляді заяви про перегляд заочного рішення нею подавалась заява про застосування до вимог позивача позовної давності, мотивована тим, що оскільки, зі слів ОСОБА_1 , про порушення своїх прав він дізнався в листопаді 2012 року, коли звернувся до нотаріуса з проханням оформити на нього право власності на квартиру, то саме з цього часу почався перебіг позовної давності, який на момент подання позовної заяви сплив. Однак, суд її заяву про застосування позовної давності взагалі не розглядав.

Крім того, нею подавалось клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, мотивоване тим, що ОСОБА_3 будь-яких боргових розписок на конкретну суму 18 000 євро на ім`я позивача ОСОБА_1 не писала. Однак, вказане клопотання також судом не розглянуто.

З наведених мотивів просить оскаржуване рішення скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Позивач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Представник апелянта в засідання апеляційного суду не з`явилась, про час та день розгляду справи повідомлена у встановленому законом порядку. Надіслала суду письмову заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку із перебуванням м. Харкова (місце реєстрації ОСОБА_4 ) та м. Івано-Франківська у червоній зоні з-за карантинних обмежень через загострення епідеміологічної ситуації з вірусним захворюванням «ковід».

Колегія суддів звертає увагу, що на виконання Закону України від 30.03.2020 року №540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» та відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 152, ч. 5 ст. 153 Закону України «Про судоустрій і статус судів» Державна судова адміністрація України наказом від 08.04.2020 року №169 затвердила Порядок роботи з технічними засобами відеоконференцзв`язку під час судового засідання в адміністративному, цивільному та господарському процесах за участі сторін поза межами приміщення суду, із наступними змінами внесеними наказом ДСА України від 23.04.2020 року №196.

Таким чином представник апелянта не була позбавлена права прийняти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

З урахуванням викладеного та приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, апеляційним судом виконаний обов`язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про день, місце та час судового засідання, колегія суддів ухвалила про розгляд справи за відсутності представника апелянта.

В засіданні апеляційного суду представник позивача частково погодився з доводами апеляційної скарги про те, що суд помилково, вирішуючи спір, виходив з правовідносин, що випливають з укладення сторонами договору позики у формі розписки та пояснив, що відповідач фактично розпискою посвідчила отримання від позивача коштів в розмірі 18 000 євро за продаж йому квартири на підставі довіреності. Оскільки відповідач не передала позивачу квартиру, за яку він сплатив їй кошти, то в 2019 році він звернувся до неї з претензією про повернення йому безпідставно набутого майна, а саме 18 000 євро, які вона зберегла у себе без достатньої правової підстави, а тому відповідно до ст. 1212 ЦК України зобов`язана повернути йому ці кошти. Таким чином зобов`язання про передачу квартири, за продаж якої відповідач в 2009 році отримала кошти, в 2019 році трансформувалось в зобов`язання повернути безпідставно набуті кошти. Тому строк позовної давності щодо вимоги про передачу квартири не може впливати на строк позовної давності щодо вимоги про повернення майна, набутого без достатньої правової підстави. Вважає, що строк позовної давності до вимоги про повернення безпідставно набутого майна не сплив, бо такий починає текти з часу направлення відповідачу претензії про повернення коштів 25.10.2019 року. Просив апеляційну скаргу задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати, відмовити в задоволені заяви представника апелянта про застосування наслідків спливу строку позовної давності, та повністю задовольнити позовні вимоги з підстав, на які посилається позивач.

Заслухавши доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судове рішення, згідно ст. 263 ЦПК України, повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам закону не відповідає.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що ОСОБА_3 порушила взяті зобов`язання, встановлені договором, доказів своєчасної та повної оплати нею заборгованості ОСОБА_1 у матеріалах справи немає, тому наявні підстави для задоволення позовних вимог позивача про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за розпискою від 19.12.2009 року в розмірі 498 240 грн.

Однак такий висновок суду не відповідає обставинам справи.

Положеннями ст. ст. 12, 13 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що згідно розписки (т. 1 а.с. 44) ОСОБА_3 19.12.2009 року отримала гроші в сумі 18 000 євро за продану нею квартиру АДРЕСА_1 , яку продала у зв`язку з виїздом за кордон, відчуження оформила довіреністю, претензій до покупця ОСОБА_1 не має.

Також 19.12.2009 року ОСОБА_3 оформила на ім`я ОСОБА_1 довіреність на представлення її інтересів зі всіма правами по управлінню і розпорядженню її майном, яка була чинною до 19.12.2012 року (т. 1 а.с. 7). Інших документів на квартиру (документи на право власності, технічний паспорт, будинкова книга) йому надано не було.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом (т. 1 а.с. 91) ОСОБА_3 08.10.2008 року успадкувала квартиру АДРЕСА_1 , яка належала спадкодавцю ОСОБА_6 , померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (т. 1 а.с. 17, 18) право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_3 20.10.2010 року.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 ствердив, що в листопаді 2012 року він звернувся до нотаріуса з проханням оформити на нього право власності на квартиру на підставі довіреності, яку йому в 2009 році надала відповідач. Окрім того, він показав нотаріусу розписку ОСОБА_3 про отримання від нього коштів за цю квартиру і в якій остання вказала, що ця довіреність свідчить про продаж йому квартири. Однак, ознайомившись із текстом довіреності і розписки, нотаріус повідомив ОСОБА_1 про те, що відповідач, швидше за все, ввела його в оману, оскільки по тексту довіреності він має право вчиняти дії лише в її інтересах. Такі твердження позивача відповідачкою не спростовані.

Також відповідачка не надала доказів на підтвердження своїх заперечень, що грошей в розмірі 18 000 євро за нібито продану квартиру ОСОБА_1 в нього не брала і розписку йому не писала. В заяві про перегляд заочного рішення представник відповідача просила призначити судову почеркознавчу експертизу на предмет написання ОСОБА_3 розписки від 19.12.2009 року та її підпису в розписці. Таке клопотання судом першої інстанції не було розглянуто у зв`язку із залишенням заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

В апеляційній скарзі представник апелянта з цього приводу не клопотала про призначення почеркознавчої експертизи та не надала для проведення дослідження достатню кількість зразків підпису ОСОБА_3 , яка проживає в Німеччині, у зв`язку з чим є утрудненим відібрання зразків підпису останньої.

З огляду на встановлені обставини справи в їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що отримані ОСОБА_3 від ОСОБА_1 за розпискою кошти в розмірі 18 000 євро є позикою в розумінні положень ст. 1046 ЦК України.

Так, в силу ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Як вбачається зі змісту розписки від 19.12.2009 року (т. 1 а.с. 44), така не містить обов`язку ОСОБА_3 повернути ОСОБА_1 отримані нею кошти в розмірі 18 000 євро та дати їх повернення.

Як ствердив позивач та не спростовано відповідачем, гроші у вказаному розмірі були передані ним відповідачці за продаж йому квартири АДРЕСА_2 .

Підставою позову є фактичні обставини, що наведені у позовній заяві.

Таким чином позовні вимоги не містять обґрунтувань щодо правовідносин, які виникають з договору позики.

Зазначеним обставинам суд першої інстанції не дав належної правової оцінки та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для стягнення отриманих за договором позики коштів у розумінні положень ст. 1046 ЦК України.

Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на те, що рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням вимог норм матеріального права, то таке підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з таких підстав.

Судом встановлено, що відповідач не передала ОСОБА_1 у власність квартиру АДРЕСА_2 , за яку в 2009 році отримала від нього грошові кошти в розмірі 18 000 євро, тому такі отримані нею без будь-яких правових підстав.

Судом також встановлено та вбачається з претензії про повернення коштів (т. 1 а.с. 10), що 25.10.2019 року ОСОБА_1 надіслав ОСОБА_3 на адресу в м. Івано-Франківську претензію про повернення йому 18 000 євро, які набуті нею без достатньої правової підстави. Докази отримання ОСОБА_3 даної претензії в матеріалах справи відсутні, як і відсутні докази повернення нею коштів ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 п. 3 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Ці положення також застосовуються і до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні.

З огляду на встановлені обставини справи та наведені норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини апеляційний суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтованими.

Водночас 03.06.2020 року представник відповідачки звернулась в суд із заявами про перегляд заочного рішення у даній справі від 11.02.2020 року (т. 1 а.с. 182-191) та про застосування позовної давності (т. 1 а.с. 152-155).

У заяві від 03.06.2020 року про застосування позовної давності представник відповідачки вказувала, що позовна заява подана з пропуском позовної давності, а також, що відповідачка не була належно повідомлена про час і місце судового розгляду, внаслідок чого не змогла реалізувати право подати заяву про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення.

Така заява Івано-Франківським міським судом залишилась не розглянутою.

В апеляційній скарзі представник відповідачки повторно вказала на те, що відповідачка не була повідомлена про час і місце судового розгляду справи у зв`язку з проживанням за кордоном, а тому не змогла реалізувати право подати заяву про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення. Про розгляд справи їй стало відомо 03.06.2020 року від сусідки, яка надіслала їй на вайбер фото постанови про відкриття виконавчого провадження.

Матеріали справи не містять доказів належного повідомлення відповідачки про розгляд справи, як це встановлено главою 7 ЦПК України (ст.ст. 128, 130 ЦПК). На а.с. 40, 43, 56 в т. 1 маються довідки поштового відділення про повернення судової повістки на ім`я ОСОБА_3 у зв`язку з відсутністю адресата, на а.с. 54 в т. 1 - довідка поштового відділення про повернення судової повістки за закінченням терміну зберігання. На а.с. 48, 58 в т. 1 є публікації оголошень про виклик до суду ОСОБА_3 на веб-порталі судової влади України, що з урахуванням місця проживання відповідачки за кордоном не є належним повідомленням її про розгляд справи.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402-VIII).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України суд здійснює правосуддя на засадах змагальності, рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо БегеерБ.В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява №14448/88, § 33).

Суд першої інстанції, не повідомивши відповідача належним чином про час і місце розгляду справи, фактично позбавив його права на подання заяви про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення по суті спору. Внаслідок цього суд порушив принципи змагальності та рівності сторін, які є елементами права на справедливий судовий розгляд.

Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася у суді першої інстанції. Такий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 17.04.2018 року у справі №200/11343/14ц.

В силу ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З аналізу наведеної норми слідує, що позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

В даній справі представником відповідачки заявлено про сплив позовної давності і апеляційним судом встановлено, що право та охоронюваний законом інтерес позивача дійсно порушені, однак строк позовної давності сплив.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження пояснень позивача про те, що з листопада 2012 року (з часу коли він дізнався в нотаріуса, що не зможе оформити на себе право власності на квартиру по довіреності) і до жовтня 2019 він неодноразово вимагав від ОСОБА_3 укласти з ним належний договір, за яким передати йому у власність спірну квартиру, за яку він сплатив їй кошти у 2009 році.

Твердження представника позивача, що строк позовної давності щодо вимоги про виконання зобов`язання ОСОБА_3 про передачу йому квартири не впливають на строк позовної давності вимоги позивача про повернення йому відповідачкою безпідставно набутих коштів в розмірі 18 000 євро, який почав текти з часу направлення їй претензії (25.20.2019 року) є його довільним трактуванням.

Судом встановлено з інформації позивача, що він дізнався про порушення свого права в листопаді 2012 року, коли нотаріус йому повідомила, що по довіреності, яку надала йому ОСОБА_3 , він не зможе оформити на себе право власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Отже, в даних спірних правовідносинах перебіг строку позовної давності розпочався в листопаді 2012 року та закінчився в листопаді 2015 року. З позовом в суд позивач звернувся 04.11.2019 року.

З огляду на встановлені обставини справи, норми матеріального права, які регулюють строк позовної давності, наслідки спливу строку позовної давності, апеляційний суд дійшов висновку, що в задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381 - 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану її представником ОСОБА_4 , задовольнити частково.

Заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 11 лютого 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча М.Д. Горейко

Судді: Л.В. Василишин

І.О. Максюта

Повний текст постанови складено 27 жовтня 2020 року