ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

28 жовтня 2020 року

м. Харків

справа № 638/18182/20

провадження № 22-ц/818/3660/20

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів Кругової С.С., Маміної О.В.

за участю секретаря Плахотнікової І.О.

учасники справи:

позивач : ОСОБА_1 ,

представник позивача: ОСОБА_2

відповідач : ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення суми позики, з апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , на рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 16 квітня 2020 року, постановлене у складі судді Семіряд І.В., в залі суду в м. Харків,

встановив :

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищезазначеним позовом.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги посилався на те, що 10.01.2010 року ОСОБА_3 отримав від нього в борг суму грошових коштів у розмірі 250 000 доларів США, про що власноруч написав розписку. Фактично між ними було укладено договір позики. Відповідно до тексту вищевказаної розписки строк повернення боргу встановлено до 10.01.2013 року. Станом на день подачі позову борг не повернуто. У зв`язку з чим позивач просить стягнути з відповідача суму позики в розмірі 6034300,00 грн. Також просив вирішити питання щодо судових витрат.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 квітня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_4 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт вказує на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права. Зазначає, що суд відмовляючи у задоволенні позову вказав, що закінчення строку позовної давності є підставою для відмови в задоволені позову. Між тим, апелянт вважає, що нормами Цивільного кодексу України, сплив позовної давності як підставу для припинення зобов`язання не визначено. Наголошує, що пропущення позовної давності не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (ч. 2 ст. 598 ЦК), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо. На думку апелянта, судом першої інстанції не було враховано того факту, що ОСОБА_1 , зареєстрований та фактично проживає на тимчасово окупованій території, де і сьогодні тривають бойові дії, а саме у місті Суходільск Луганської області. Зазначає, що громадяни України (зокрема і позивач), що мешкають на тимчасово окупованій території, під час збройного конфлікту на сході України, були і є суттєво обмежені в правах, гарантованих Конституцією та законами України, не могли через брак коштів та обмеження свобод (в тому числі свободи пересування) у належний та гарантований державою та законом спосіб, захистити свої майнові та немайнові права. Зазначає, що позивач скористався наданим йому законодавством правом захисту свого порушеного права та звернувся до суду з позовом про стягнення грошових коштів відразу після того, як виникла можливість. До цього, позивач регулярно звертався до відповідача з вимогами про повернення суми позики за розпискою. З вищезазначеного вбачається, що за результатами розгляду справи, судом І інстанції не було надано належної оцінки доводам позивача, не в повному обсязі з`ясовано всі обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідач ОСОБА_3 в судові засідання суду апеляційної інстанції не з`являвся.

Справа знаходиться в провадженні суду апеляційної інстанції з червня 2020 року, неодноразово призначалась до розгляду на 29 липня 2020 року, 23 вересня 2020 року та 28 жовтня 2018 року.

Відповідач сам у своєму відзиві на позовну заяву вказував адресу, на яку йому направлялися судові повістки, а також ухвала Харківського апеляційного суду про відкриття провадження.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач був обізнаний про розгляд справи, оскільки судову повістку про розгляд справи на 29.07.2020 року та копію ухвали про відкриття провадження він отримав, про що свідчить його підпис, та повинен був цікавитися розглядом справи.

Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами.

Не дивлячись на те, що завдання правильного і своєчасного розгляду і вирішення цивільної справи ставиться не перед сторонами процесу, а перед органом судової влади, вказана обставина жодною мірою не виправдовує поведінку осіб, що беруть участь в справі, направлене на те, що умисне перешкодило досягнення органом судової влади вказаних завдань.

Особи, що беруть участь в справі, не мають прямого юридичного обов`язку сприяти суду в правильному і своєчасному розгляді і вирішенні цивільної справи, проте зобов`язані утримуватися від дій, здатних перешкоджати досягненню названих завдань.

Ефективність судового захисту залежить не тільки від досконалості процедури розгляду судами справ, а й від поведінки осіб, які беруть участь у справі, сумлінного здійснення ними своїх процесуальних прав і обов`язків.

Враховуючи, що такі проблеми можуть ущемити право кожного на судовий розгляд в розумні терміни, відповідно до статті 6 Конвенції; усвідомлюючи, що неефективні чи неналежні процедури і зловживання сторонами правом на оскарження спричиняють невиправдані затримки і можуть підірвати довіру до системи правосуддя; будучи переконаним, що ефективні процедури оскарження відповідають інтересам усіх сторін у судовому провадженні та інтересам відправлення правосуддя; враховуючи Рекомендацію R (81) 7 про заходи з полегшення доступу до правосуддя, Рекомендацію R (84) 5 про принципи цивільного судового провадження, спрямовані на удосконалення функціонування системи правосуддя, Рекомендацію R (86) 12 щодо заходів із попередження та зменшення надмірного обсягу роботи в судах і Рекомендацію R (93) 1 про ефективний доступ до закону і правосуддя для найбідніших верств населення, рекомендує урядам держав-учасниць вжити чи посилити, залежно від обставин, всі заходи, які вони вважають за необхідне, задля покращання функціонування систем і процедур оскарження в цивільних і господарських справах

Відповідно до п. 11 ч. 3 ст. 2 ЦПК України неприпустимість зловживання процесуальними правами визнана однією з засад (принципів) цивільного судочинства. Роль суду у реалізації принципу змагальності сторін полягає, зокрема, у запобіганні зловживанню учасниками судового процесу їх правами.

Добросовісне здійснення цивільних процесуальних прав потребує від осіб, котрі беруть участь у справі, такої реалізації прав, яка відповідала б їхньому призначенню та здійснювалась у спосіб, визначений цивільним процесуальним законом, не завдавала б шкоди правам інших учасників цивільного процесу.

Критеріями добросовісної поведінки учасників процесуальних правовідносин є здійснення прав і обов`язків у відповідності до норм процесуального законодавства; усвідомлення сутності процесуальних правовідносин як відносин, що виникли з метою здійснення правосуддя у цивільній справі; в) відмова від реалізації своїх процесуальних прав та обов`язків з метою зловживання ними.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

ОСОБА_3 в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явився. Згідно відмітки на конверті відсутній за адресою, яку він особисто повідомив суду.

Пунктом 3 ч.8 ст.128 ЦПК України передбачено, що днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Оскільки ОСОБА_3 відповідно до п.3 ч.8 ст.128 ЦПК України належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, колегія суддів з урахуванням зазначених обставин, з огляду на те, що відповідач повинен цікавитись розглядом справи і утримуватись від дій, що перешкоджають в розгляді справи та з метою дотримання строків розгляду справи, вважає за можливе розглянути її за відсутності відповідача, який з червня 2020 року жодного разу не з`явився до суду апеляційної інстанції.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_4 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

У відповідності до ст. 4 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення з таким позовом та позивач не звернувся до суду з клопотанням про поновлення строку.

Проте колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов такого висновку з порушенням норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 10.01.2010 ОСОБА_3 надав ОСОБА_1 розписку, якою засвідчив те, що він отримав 250 000 доларів США. Грошові кошти відповідач повинен повернути до 10.01.2013 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК Українизобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК Українизобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ізстаттею 599 ЦК Українизобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до положень статті 1046, 1049 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей ( стаття 1047 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що позичальник, який підписав договір позики, погодився на його умови, повинен належним чином його виконувати.

Матеріали справи свідчать про те, що згідно оригіналу розписки, яка долучена до матеріалів справи, відповідач ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 250 000 доларів США та зобов`язався повернути суму боргу 10.01.2013 року. (а.с. 23).

Позивач ОСОБА_1 зазначив, що відповідач свої зобов`язання з погашення боргу не виконав, у зв`язку з чим він звернувся із відповідним позовом до суду.

Факт отримання грошових коштів за розпискою та той факт, що гроші не повернуті кредитору ОСОБА_3 не заперечує.

Оскільки судом беззаперечно встановлено, що відповідач має невиконані боргові зобов`язання перед позивачем, то вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості є обґрунтованими.

У суді першої інстанції відповідач просив застосувати до даних правовідносин позовну давність.

Згідно вимог ст.251, 252 ЦПК України визначено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права та інтересу (ч.1 ст.256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Для окремих видів вимог встановлена спеціальна позовна давність.

Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Однак за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України). Відповідно до частини п`ятої статті 267 ЦК України) якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Із аналізу наведеної норми вбачається, що ЦК України не передбачена необхідність поновлення строку позовної давності. Водночас встановлюючи обставини справи, між іншим, суд має з`ясувати причини пропуску строку позовної давності та надати їм оцінку.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, що призвело до неправильного вирішення спору.

Матеріалами справи підтверджується та не спростовано сторонами, що позивач зареєстрований та проживає у м. Суходільськ Краснодонського району Луганської області, яке знаходиться на тимчасово окупованій території.

Представник позивача пояснив, що з часу окупації позивач був значно обмежений у способах реалізації своїх процесуальних прав через неможливість дістатися до місця призначення, оскільки поштове та транспортне сполучення призупинено.

З огляду на наведене, а також через втрату роботи та майна, позивач був позбавлений можливості звернутися до суду за захистом своїх прав.

Наведені позивачем причини пропуску позовної давності, колегія суддів вважає поважними через обставини, що не залежали від його волі ОСОБА_1 був позбавлений можливості звернутися до суду.

Оскільки строк позовної давності пропущено ОСОБА_1 з поважних причин, боргові зобов`язання ОСОБА_3 не виконані, то з відповідача на користь позивача в межах позовних вимог підлягає стягненню 6 034 300 грн. ця сума є еквівалентом 250 000 доларів США на час пред`явлення позову за курсом НБУ 24,1372 грн. за 1 долар США.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю/або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 371, 374, п. 4 ч. 3 ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 16 квітня 2020 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення суми позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 6 034 300 грн. (шість мільйонів тридцять чотири тисячі триста грн.)

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору 24 012, 50 грн.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді С.С. Кругова

О.В. Маміна