П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2020 року

м. Рівне

Справа № 564/2755/19

Провадження № 22-ц/4815/163/20

Головуючий у Костопільському районному суді

Рівненської області: суддя Олійник П.В.

Час, дата і місце ухвалення рішення суду першої інстанції:

о 10 год. 22 хв. 13 листопада 2019 року в м. Костопіль

Рівненської області

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: суддя Хилевич С.В.,

судді: Бондаренко Н.В., Ковальчук Н.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 13 листопада 2019 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення та розміру аліментів,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2019 року в суд звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення та розміру аліментів. Мотивуючи свої вимоги, покликався на заочне рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 26 грудня 2011 року, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у розмірі 1/3 заробітку (доходу), але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму доходів для дитини відповідного віку. Зазначав, що після ухвалення рішення суду змінився його сімейний та майновий стан. Так, після розірвання шлюбу з відповідачем, ОСОБА_1 одружився вдруге. У цьому шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 в позивача народився син ОСОБА_5 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ще один син Ілля. Тому дружина перебувала у відпустці в зв`язку з вагітністю і пологами. ОСОБА_1 мусить утримувати ще двох малолітніх дітей, а також дружину, яка працювала вчителем молодших класів та отримувала невелику зарплатню. Після народження останньої дитини дружина отримує допомогу від держави в розмірі 41 280 гривень на 36 місяців, тобто 1 146,67 гривень в місяць. Проте цих коштів для забезпечення належного догляду не вистачає. Крім того, старший син пішов до школи і також потребує значних грошових коштів для догляду. Стверджував, що ніде не працює, адже в зв`язку із заборгованістю по аліментах був позбавлений права керування транспортними засобами, після чого працевлаштуватись не міг. Задля погашення заборгованості по аліментах був змушений продати земельну ділянку. Оскільки позивач не працює, виконавча служба визначила розмір стягнутих аліментів у відповідності до ч. 2 ст. 195 СК України, а саме виходячи з розміру середньої заробітної плати в регіоні, яка становить більше 8 000 гривень.

З наведених спонукань просив змінити розмір та спосіб стягнення аліментів на дітей, присуджених заочним рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 26 грудня 2011 року в справі № 2-1423/11, та постановити рішення про стягнення аліментів на кожну дитину в твердій грошовій сумі в розмірі 1/2 прожиткового мінімуму на кожну дитину, що станом на день подання позову становило 1 059 гривень, на кожну дитину щомісячно.

Ухвалою Костопільського районного суду Рівненської області від 16 жовтня 2019 року прийнято позовну заяву, відкрито спрощене позовне провадження та призначено судове засідання.

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 13 листопада 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

На рішення суду позивачем подано апеляційну скаргу, де покликався на його незаконність та необґрунтованість, які полягали в неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи.

На її обґрунтування зазначав, що суд попередньої інстанції, встановивши таку обставину як існування в позивача двох доньок від першого шлюбу, залишив поза увагою факт існування ще двох дітей та дружини від іншого шлюбу, що є очевидною підставою для зміни розміру аліментів. У мотивувальній частині рішення ця обставина не зазначається взагалі і їй не надано жодної юридичної оцінки. При цьому дружина перебуває у відпустці по догляду за дитиною, що зменшує загальний бюджет сім`ї позивача, адже вона отримує лише соціальну допомогу в розмірі 860 гривень. Вважав безпідставними покликання суду на інтернет-ресурси пошуку роботи, відповідно до яких у Волинській області затребуваною робота є за спеціальністю позивача, тобто водія. На переконання заявника, одночасна зміна розміру та способу стягнення аліментів не заборонена законом, що підтверджував правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду України в справі №6-143цс13 від 05 лютого 2014 року. Крім того, існування в позивача на праві власності Ѕ частини будинку не може підтверджувати його заможності, а розмір та стан цієї нерухомості судом не оцінювався. Вважав помилковими твердження суду про те, що сину від другого шлюбу позивач подарував земельну ділянку, адже ця обставина взагалі нічим не доведена, а лише зазначена відповідачем.

Судом ці відомості не перевірялись, однак ними обґрунтовано відмову у позові. Також суд не звернув уваги на обставини, які входять до предмета доказування, не врахував інтересів двох інших дітей від другого шлюбу, встановлений законом прожитковий мінімум для дитини відповідного віку, а також покладення обов`язку утримання дитини на обох батьків, чим припустився неповного з`ясування обставин справи. Покликався на те, що сплата 1/3 частини заробітку, визначеного від середнього розміру заробітної плати по області, є для його родини непосильною, бо доходи родини незначні.

З викладених міркувань просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позов.

У поданому відзиві ОСОБА_2 просила рішення суду попередньої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Покликалась не уникнення відповідача працювати навіть на мінімальну заробітну плату, хоча офіційне працевлаштування за спеціальністю водія забезпечило б отримання дітьми від першого шлюбу 1/3 офіційного доходу платника, а також допомоги від держави. Сім`я ж позивача також могла б отримувати таку допомогу. Стверджувала, що така обставина, як дарування старшому сину земельної ділянки, взята судом зі слів самого позивача та це зафіксовано звукозаписувальним технічним засобом.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Матеріалами справи встановлено і ці обставини сторонами не заперечуються та визнаються, що заочним рішенням Костопільського районного суду від 26 грудня 2011 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягуються аліменти на утримання дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмірі 1/3 частини від його заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на кожну дитину щомісячно до досягнення дітьми повноліття.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 , як на підставу задоволення своїх вимог, покликався на зміни свого сімейного життя, які полягали, зокрема в укладенні другого шлюбу та народженні двох дітей синів ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . На переконання заявника, ці обставини, а також відсутність роботи, потягли за собою погіршення його майнового стану, що є підставою для зміни способу стягнення та розміру аліментів.

Проте, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд попередньої інстанції до уваги наведені доводи не взяв, зазначивши, що позивач не позбавлений можливості працевлаштуватися, отримати постійне джерело прибутку та забезпечувати своїх дітей у визначеному розмірі, покликаючись на затребуваність на ринку праці роботи за спеціальністю водія, існування в останнього Ѕ частини будинку, а також дарування ним земельної ділянки сину від другого шлюбу.

Так, Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту прав дитини на належне утримання шляхом удосконалення порядку стягнення аліментів" від 17 травня 2017 року №2037- ІІІ, було внесено зміни у Сімейний кодекс України.

Відповідно до абз. другого ч. 3 ст. 181 СК України спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Отже, саме стягувачу аліментів надано виняткове право вибору та ініціювання подальшої зміни в судовому порядку способу стягнення аліментів в частці від доходу платника або в твердій грошовій сумі.

Платник аліментів позбавлений можливості впливати на обрання способу стягнення аліментів, але може звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів.

З урахуванням зазначених обставин суд попередньої інстанції дійшов до правильного висновку про необґрунтованість позовних вимог у цій частині.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Щодо посилань автора апеляційної скарги на постанову Верховного Суду України в справі №6-143цс13 від 05 лютого 2014 року, то ця правова позиція щодо можливості зменшення розміру аліментів шляхом зміни способу їх стягнення була сформована до внесення відповідних змін у Сімейний кодекс України, тобто до викладення ч. 3 ст. 181 СК України в редакції, де визначений рішенням суду спосіб стягнення аліментів змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Поготів, Верховний Суд у постанові 18 вересня 2019 року в справі №755/14073/16-ц підтвердив, що положеннями Сімейного кодексу України передбачена лише можливість зміни розміру аліментів, а не встановленого способу їх стягнення, тобто зменшення або збільшення розміру аліментів, позивачем цих вимог заявлено не було, а суд розглядає справи лише у межах заявлених вимог, тому зменшити розмір аліментів у спосіб інший, ніж просить позивач, неможливо.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Доводи відповідача про те, що на даний час він офіційно не працевлаштований, а стягуваний розмір аліментів є завищеним, не беруться до уваги, позаяк відсутність офіційного працевлаштування не є підставою для зменшення визначеного судом розміру аліментів, який відповідає інтересам та потребам дітей і є необхідним для забезпечення належних умов для їхнього фізичного, розумового, морального та соціального розвитку.

Не заслуговують на увагу й покликання автора апеляційної скарги про неврахування принципів рівності обов`язків батьків щодо утримання дітей, адже очевидним є факт неналежного виконання саме заявником таких обов`язків, що підтверджено виникненням заборгованості у зв`язку із неналежним виконанням покладених на останнього обов`язків.

Згідно з абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Однак будь-яких фактів про процесуально-правові порушення, що потягли би помилкове розв`язання цивільно-правового спору, відповідач не надав, а апеляційним судом здобуто не було.

Не можуть заперечити батьківських зобов`язань перед дітьми покликання відповідача на наявність інших утриманців при вирішенні спірних відносин, оскільки останній є працездатною особою, а аліменти стягуються в розмірі, який в розумінні законодавства, що регулює спірні правовідносини, є близьким до мінімального.

Отже, повно і правильно встановивши обставини справи та застосувавши при вирішенні спірних правовідносин норми матеріального права, які підлягали застосуванню, суд попередньої інстанції обґрунтовано відмовив ОСОБА_1 в задоволенні позову.

Інші доводи апеляційної скарги про незаконність і необґрунтованість рішення суду на увагу не заслуговують, не можуть бути підставою для його скасування чи зміни та спростовуються правильністю висновків суду.

Підставою для залишення оскаржуваного рішення суду без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом попередньої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Судовий збір, що понесений позивачем при поданні апеляційної скарги, відповідно до ст. 141 ЦПК України слід віднести на його ж рахунок.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 13 листопада 2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: Н.В. Бондаренко

Н.М. Ковальчук