Єдиний унікальний номер 235/376/19
Номер провадження 22-ц/804/37/20
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2020 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Кішкіної І.В.,

суддів Азевича В.Б., Халаджи О.В.,

за участю секретаря Ротар Я.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмут цивільну справу №235/376/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю, поділ спільного майна за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 18 вересня 2019 року (суддя Клікунова А.С., повний текст рішення складено 26 вересня 2019 року),

в с т а н о в и в :

17 січня 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом ОСОБА_2 про встановлення юридичного факту спільного проживання однією сім`єю, поділ спільного майна, посилаючись на те, що з 01 січня 2016 року по 05 липня 2018 року ОСОБА_1 почав спільно проживати з ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, купували речі, майно, мали спільний бюджет та сімейний побут, взаємні права і обов`язки як подружжя. Наприкінці вересня 2018 року сторонами по справі прийнято спробу відновити стосунки, дії ОСОБА_1 було направлено на піклування про ОСОБА_2 , забезпечення її матеріально, в період часу з 02 листопада 2018 року по 10 листопада 2018 року сторони провели спільний відпочинок за кордоном. Разом з тим, згоду на подальше спільне проживання однією сім`єю ОСОБА_2 на відповідну пропозицію ОСОБА_1 надано не було, тому відносини сторін повністю припинено. Понад два з половиною роки планував створити сім`ю з ОСОБА_2 , свідомо мав намір одружитися, тому за рахунок власних коштів зробив ремонт в квартирі для нормальних умов проживання, купував їй певні коштовні речі, зокрема, телефон, якісний одяг (сукні, пальто, шубу, светри, спортивну одежу), взуття (спортивне, зимові чоботи), стильні аксесуари (жіночу сумку, наручний годинник), а також поніс витрати на ремонтні роботи в житловому будинку відповідача, будівництво господарських споруд, облагороджування на прибудинковій території, крім того в суттєву суму коштів обійшлося утримання протягом 30 місяців собаки відповідача породи англійський мастиф. Просив встановити юридичний факт спільного проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу, розділити спільно нажите з ОСОБА_2 майно, яке він оцінює у 153000 грн., залишити за відповідачкою: мобільний телефон «Айфон 5се» вартістю 13330 грн., годинник фірми «Анна Кляйн» вартістю 2500 грн., норкову шубу вартістю 9000 грн., осіннє пальто вартістю 2700 грн., взуття на загальну вартість 15000 грн., одяг (сукні, інші речі) на загальну суму 20000 грн.; відшкодувати половину вартості: туристичних путівок до Єгипту в травні 2018 року, листопаді 2018 року загальною вартістю 43000 грн., будівництва вольєру собаці (матеріали та оплата виконаних робіт) у розмірі 7000 грн., встановлення калітки з металопрофілю (матеріали та оплата виконаних робіт) вартістю 3500 грн., ремонту колодязю (матеріали та оплата виконаних робіт) вартістю 2000 грн., перекриття шифером даху на прибудові до будинку (матеріали та оплата виконаних робіт) вартістю 1500 грн., ремонту у коридорі будинку (матеріали та оплата виконаних робіт), витрат на вивіз вантажною автівкою сміття вартістю 1000 грн., витрат на утримання собаки на загальну суму 30000 грн.; стягнути з відповідачки грошову компенсацію за сумісне майна, розмір якого складає 152 000 грн., а саме половину цієї суми 76500 грн.

Заочним рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 18 вересня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю, поділ спільного майна задоволено частково.

Встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період часу з січня 2016 року до липня 2018 року за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 384,20 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

З вказаним рішенням не погодився ОСОБА_1 та оскаржив його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду в частині відмови поділу спільно нажитого майна, у розмірі половини витрачених коштів, суму у розмірі 76500 грн.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права, неповно з`ясувавши обставини, що мають значення для справи, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи. Так судом були порушені строки розгляду справи, справа була розглянута через 8 місяців, також судом неправомірно застосовано ч. 2 ст. 57 СК України, якою визначено речі індивідуального використання, та не було взято до уваги, що ці речі були придбані позивачем за його гроші на бажанням відповідача та не є вкрай необхідними для життя.

Відповідачкою ОСОБА_2 надано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, оскільки судом прийнято рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву, згідно якої просить розгляд справи відкласти у зв`язку з його застудним захворюванням.

Відповідно до частини 1 статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Оскільки позивачем не надано доказів щодо його стану здоров`я та знаходження його на лікарняному, тому апеляційний суд повідомлені ним причини неявки не може визнати поважними.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання апеляційного суду не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала заяву, згідно якої просить розглянути справу за її відсутності.

Відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України та пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24 жовтня 2008 року суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, лише в оскаржуваній частині судового рішення і відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновки щодо неоскарженої частини.

Рішення в частині встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період часу з січня 2016 року до липня 2018 року не оскаржується, а тому апеляційним судом не переглядається.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справа здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, що згідно довідки комунальної установи «Покровський координаційний комітет самоорганізації населення» № 277 від 16 січня 2019 року старшим будинку в АДРЕСА_1 під`їзд зазначено, що протягом двох з половиною років у квартирі АДРЕСА_1 разом мешкали ОСОБА_1 та його співмешканка ОСОБА_2 , проживали з початку 2016 року до липня 2018 року (а.с.13).

Позивачем ОСОБА_1 до позову долучено:

товарний чек про купівлю 29 липня 2016 року мобільного телефону вартістю 13300 грн. (відомості про покупця відсутні) (а.с.8);

особисті записи позивача про понесені витрати 27 травня 2016 року (купівля - корма собаці, кільці на болгарку, продуктів харчування з приміткою «дал ОСОБА_2», цементу), 28 травня 2016 року (купівля - продуктів, інструменту для малярних робіт («мастерок»), 29 травня 2016 року (купівля продуктів харчування, будівельних матеріалів (сітка, цемент, шифер, труби), надання коштів з приміткою (мовою оригіналу) «ОСОБА_2 - 20 грн. + 150 грн., 20 грн.»), 31 травня 2016 року (купівля продуктів харчування, будматеріали (цемент), витрати на пальне, оплата робіт (не конкретизовано); крім того наявний запис за 27 травня 2016 року «ОСОБА_2 отдала мне 250 грн.» (а.с.7);

чек № 392 від 30 травня 2016 року на придбання будматеріалів (шифер) з доставкою на адресу: АДРЕСА_4 (в позові саме ця адреса зазначена місцем проживання відповідача), відомості про особу, якою проведено оплату в сумі 564 грн. відсутні, при цьому зазначено контактний номер телефону, номер якого відповідає контактному для зв`язку з позивачем (а.с.14);

чеки (квитанції) про купівлю предметів жіночого гардеробу (одягу, взуття, сумки), датовані 11 червня 2016 року, 12 червня 2016 року, 10 травня 2018 року, 11 травня 2018 року, 12 травня 2018 року, 01 листопада 2018 року, 23 листопада 2018 року, 24 листопада 2018 року (відомості про особу, якою проведено оплату товарів відсутні) (а.с.15,16,17,18);

квитанція до прибуткового касового ордеру № 27/03/2 від 27 березня 2018 року, товарний чек № 27/03/2 від 23 квітня 2018 року про оплату туристичних послуг, платник ОСОБА_2 , вартість 17160 грн. (а.с.9);

розрахункова квитанція для готівкових розрахунків № К152/181030-3 від 30 жовтня 2018 року на оплату туристичних послуг, платник ОСОБА_1 , вартість 23770 грн. (а.с.10);

бронювання готелю в Єгипті на ім`я ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , період відпочинку з врахуванням перельоту 11 лютого 2018 року - 10 листопада 2018 року (а.с.12).

Відмовляючи в задоволенні позову про поділ майна, суд першої інстанції виходив з того, що в розумінні частини 2 статті 57 СК України відсутні законні підстави для віднесення речей, які придбано безпосередньою для особистого використання за призначенням відповідачем ОСОБА_2 (мобільний телефон, годинник, норкова шуба, осіннє пальто, взуття, одяг), до об`єктів спільно нажитого майна, а тому суд не вбачає необхідним надавати оцінку щодо доведеності позивачем взагалі факту придбання цього майна. Щодо вимог про компенсацію 1/2 частини грошових коштів, які витрачено, згідно змісту позову, на задоволення потреб відповідача, суд дійшов висновку, що витрати, про які зазначає позич, а саме кошти, понесені на утримання майна, належного відповідачці, кошти, сплачені для задоволення потреб (бажань), при спільному відпочинку сторін, не охоплюються поняттям «боргові зобов`язання», а тому підстави для присудження компенсації таких витрат в порядку статті 74 СК України відсутні.

Апеляційний суд погоджується з вказаними висновками.

Відповідно до частини 2 статті 3 СК України сім`єю є особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Для визнання осіб сім`єю необхідна одночасна наявність всіх цих ознак.

Згідно вимог частини 4 статті 3 СК України сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно із статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу (статті 60 - 73).

Згідно із статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що зі змісту позовних вимог ОСОБА_1 вбачається, що позивач заявляє вимогу поділу майна, придбаного під час проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 в спосіб присудження половини вартості витрачених коштів, позивач надає правовий статут спільно нажитого (придбаного) за певних критерій: речі, які придбано для особистого використання за призначенням ОСОБА_2 : мобільний телефон, годинник, норкова шуба, осіннє пальто, взуття, одяг на суму 62500 грн.; витрати, пов`язані з поліпшенням житлових умов за адресою розташування домоволодіння, належного ОСОБА_2 : встановлення калитки з метало-профілю (матеріали, оплата роботи будівельників), ремонт колодязю, перекриття шифером даху, ремонт в коридорі будинку на суму 15500 грн.; інші витрати як то поїздка на відпочинок до Єгипту в травні та в листопаді 2018 року, будівництво вольєру для собаки відповідачки, вивіз сміття, кошти на утримання собаки на суму 73000 грн.

Згідно із частиною 1 статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Згідно із статтею 179 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Відповідно до частини 2 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відсутні законні підстави для віднесення речей, які придбано безпосередньою для особистого використання за призначенням ОСОБА_2 , як то мобільний телефон, годинник, норкова шуба, осіннє пальто, взуття, одяг, - до об`єктів спільно нажитого майна, а тому не надавав оцінку щодо доведеності позивачем факту придбання цього майна. Крім того, щодо вимог позивача про компенсацію 1/2 частини грошових коштів, які витрачено за змістом позову на задоволення потреб відповідача, витрати, про які зазначає позич, а саме кошти, понесені на утримання майна, належного відповідачці, кошти, сплачені для задоволення потреб (бажань), при спільному відпочинку сторін, не охоплюються поняттям боргові зобов`язання, а тому підстави для присудження компенсації таких витрат в порядку статті 74 СК України суд відсутні.

Окрім того, слід зауважити, що витрати понесені жінкою та чоловіком, що проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, для задоволення сімейних потреб, не є майном в розумінні статті 60 СК України та статті 368 ЦК України, яке підлягає поділу відповідно до статей 69, 74 СК України.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, які не спростовують висновки суду та не дають підстав вважати, що при розгляді позову судом допущено порушення норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильність висновку суду по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Суд першої інстанції повно та всебічно перевірив обставини справи, дав їм належну оцінку та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги не має, доводи апеляційної скарги необґрунтовані і не спростовують висновків суду.

Враховуючи зазначене, відповідно до статті 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 02 грудня 2019 року позивачеві ОСОБА_1 відстрочено сплату судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 2295 грн., оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, з позивача підлягає стягненню на користь держави зазначений судовий збір.

Керуючись статтями 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 18 вересня 2019 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 2295 (дві тисячі двісті дев`яносто п`ять) грн.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Судді І.В. Кішкіна

В.Б. Азевич

О.В. Халаджи

Повний текст постанови складено 13 лютого 2020 року

Суддя-доповідач І.В.Кішкіна