Справа № 585/4598/19
Номер провадження 2/585/173/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2020 року м.Ромни

Роменський міськрайонний суд Сумської області в складі:

судді Машини І.М.,

з участю секретаря судового засідання - Шемчук І.С.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - Єрньєй А.А.,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача - Цимбала В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ромни цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , представник позивача - особа, яка надає правову допомогу ОСОБА_3 , до ОСОБА_2 , комунального підприємства «Роменське міськрайонне бюро технічної інвентаризації», третя особа: Управління адміністративних послуг Роменської міської ради про визнання права власності, та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 , представник позивача ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , комунального підприємства «Роменське міськрайонне бюро технічної інвентаризації», третя особа: Управління адміністративних послуг Роменської міської ради, про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна подружжя -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка за первісним позовом ОСОБА_1 звернулася до Роменського міськрайонного суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання права власності, вимоги якої обгрунтовані тим, що їй згідно Договору купівлі-продажу від 03.01.1990 належить 1/2 частина будинку в АДРЕСА_1 . ЇЇ колишньому чоловіку ОСОБА_2 згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02.09.1999, виданого в.о. державного нотаріуса Роменської міської державної нотаріальної контори Ільченко Л.І. належить інша Ѕ частина зазначеного будинку. Між сторонами шлюбу був розірваний 26.07.1989. Земельні ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 значаться за позивачкою та відповідачем по Ѕ частині згідно Державних актів від 26.02.1996 та від 08.12.2004 відповідно. Відповідно до виписки з рішення виконавчого комітету Роменської міської Ради народних депутатів Сумської області від 19.06.1991 за № 130, ОСОБА_1 було надано дозвіл на будівництво нового житлового будинку замість старго та протягом 1991 по 1999 роки нею та ОСОБА_2 було знесено старий житловий будинок в АДРЕСА_1 . Згідно акта виносу в натурі меж земельної ділянки і розбивки будівництва від 19.06.1991 ОСОБА_1 було виділено земельну ділянку для будівництва індивідувального житлового будинку і господарських будівель за адресою; АДРЕСА_1 з 1993 по 2004 нею особисто побудовано новий житловий будинок за цією адресою, але вже на іншому місці на своїй земельній ділянці. Спочатку нею та ОСОБА_2 була усна домовленість про те, щоб демонтувати старий будинок в АДРЕСА_1 на цьому місці побудувати новий. Однак, внаслідок їх суперечки стосовно будівництва на місці старого будинку нового, подальше спільне сімейне життя не склалося і позивачка за первісним позовом вирішила побувати новий, але на іншому місці і на земельні ділянці, яка належить їй особисто. Рішенням виконавчого комітету Роменської міської ради Сумської області за № 50 від 20.02.2008 був затверджений Акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом житлового будинку з господарськими будівлями за нею, ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею -131,9 м.кв., житловою площею -88,8 м.кв. Незважаючи на це, Роменський БТІ не оформив і не видав відповідне свідоцтво про право власності на даний житловий будинок з господарськими будівлями, виготовивши позивачці за первісним позовом два аналогічних за змістом технічних паспорта від 13.07.2017 та від 29.08.2019, до яких надані довідки від 01.08.2017 та 09.10.2019 про те, що згідно з архівною інвентарною справою станом на 01.01.2013 року житловий будинок загальною площею 48,5 кв.м за адресою АДРЕСА_1 зареєстрований на наступними власниками: ОСОБА_1 - 1/2ч. на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Роменською ДНК 03.01.1990р., реєстровий № 19, та ОСОБА_2 - 1/2 ч. на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Роменською міською ДНК 02.09.1999р., реєстр. № 944. Станом на 07.08.2007 старий житловий будинок демонтовано та побудовано новий житловий будинок з господарськими будівлями на земельній ділянці, що належить ОСОБА_1 згідно державного акта на право приватної власності на землю, виданого Роменською міською радою 26.02.1996, ОСОБА_2 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого Роменською міською радою 08.12.2004, а саме: житловий будинок гіпсоблочний, обкладений цеглою, літ. «А» загальною площею 131,9 кв.м. жилою площею 88.8 кв.м.; гараж цегляний літ. «Г»; сарай цегляний літ. «Д»; літня кухня цегляна літ. «Е»; сарай цегляний літ. «Д»; огорожа шиферна літ. «№» 1; огорожа металева «№» 2. В зв`язку зазначеним на сьогоднішній день, ОСОБА_1 , яка є єдиною власницею названого вище нерухомого майна, не може зареєструвати своє право власності на це майно. При таких обставинах, оскільки, як зазначає ОСОБА_1 , вона набула права власності на спірне нерухоме майно на підставах, що не заборонені законом та є єдиною власницею майна, а також враховуючи, що дане її право не визнається відповідачем за первісним позовом ОСОБА_2 , то вона просить визнати за нею право власності на належне їй новозбудоване нерухоме майно: житловий будинок гіпсоблочний, обкладений цеглою, літ. «А» загальною площею 131,9 кв.м. жилдю площею 88.8 кв.м.; гараж цегляний літ. «Г»; сарай цегляний літ. «Д»; літня кухня цегляна літ. «Е»; сарай цегляний літ. «Д», що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

20.12.2019 суд ухвалою відкрив провадження в даній справі за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання на 17.01.2020.

17.02.2020 від відповідача за первісними позовом ОСОБА_2 до суду надійшов зустрічний позовом до ОСОБА_1 , в якому він просить відмовити в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 ; встановити факт його проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 та визнати житловий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 131,9 м.кв., житловою площею 88,8 м.кв. літ. «А» з господарськими будівлями і спорудами: гараж цегляний літ. «Г»; сарай цегляний літ. «Д»; літня кухня цегляна літ. «Е» - об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та його, ОСОБА_2 , набутим за час фактичного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та здійснити поділ по 1/2 частині за кожним у порядку статті 70 Сімейного кодексу України, а також стягнути з ОСОБА_1 судові витрати: судовий збір в розмірі 1370 грн. та 3200 грн. витрат на оплату професійних правничих послуг. Позовні вимоги мотивовані тим, що з 1993 по 2004 включно ОСОБА_2 з ОСОБА_1 зазначений спірний новий житловий будинок побудували за спільні кошти подружжя, але вже на іншому місці на земельній ділянці. ОСОБА_1 тільки 07.11.2007 отримала Акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, в якому безпідставно та необгрунтовано вказано, що ОСОБА_1 побудувала новий будинок власними коштами та силами. Також в той період на земельній ділянці ними за спільні кошти було побудовано гараж цегляний, літню кухню цегляну, сарай цегляний. Посадові особи КП «Роменське МБТІ» при видачі довідок від 01.08.2017 та 09.10.2019, які стали перешкодою для реєстрації ОСОБА_1 права власності на спірне домоволодіння, керувалася нормами Сімейного кодексу України та врахували, що вищевказане нерухоме майно було побудовано під час перебування в шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в зв`язку з чим не було оформлено і не видано відповідне свідоцтво про право власності на даний житловий будинок з господарськими будівлями та не проведена державна реєстрація цього права. Однак, позивачка за первісним позовом ОСОБА_1 у своїй позовній заяві безпідставно та необґрунтовано не взяла до уваги нормами сімейного аконодавства, вказавши, що вона є єдиною власницею нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що суперечить нормам матеріального права. Так, 22.08.1987 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб, після укладення якого вони стали проживати в АДРЕСА_2 , який належав матері колишньої дружини. У 1989 році мати ОСОБА_2 - ОСОБА_5 (нині покійна) за власні кошти придбала для нього та ОСОБА_1 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 , в якому вони проживали разом з їх спільним сином ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після цього, 26.07.1989 шлюб з ОСОБА_1 за спільною згодою був розірваний, але вони продовжували проживати як подружжя, виховували спільно нашого сина, мали спільний сімейний бюджет та вели спільний побут. З 25 лютого по 25 травня 1987 року позваич за первісним позовом ОСОБА_2 працював водієм в АТП «Роменська автоколона», з 01.06.1987 по 06.04.1993 - водієм в Охтирському управлінні технологічного транспорту, отримував заробітну плату та забезпечував родину. Під час спільного проживання однією сім`єю з ОСОБА_1 мати ОСОБА_7 , яка на той час була приватним підприємцем, 03.01.1990 за власні кошти придбала для них 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 , на земельній ділянці мірою 910,0 м.кв., на цій же ділянці був розташований: будинок дерев`яний - А, сарай дощатий - Б, сарай очеретяний - В, огорожа дощата - Н, який було оформлено на ОСОБА_1 з метою зберегти їх сім`ю. Інша 1/2 частина будинку належала ОСОБА_8 . На придбаній 03.01.1990 частині земельної ділянки він, ОСОБА_2 за згодою з ОСОБА_1 за спільні кошти та кошти матері ОСОБА_7 , у вересні 1992 року розпочали будівництво нового житлового будинку. При цьому, житловий будинок, Ѕ частина якого належала ОСОБА_1 не руйнувався. Дозвіл на будівництво нового будинку замість знесеного старого був наданий ОСОБА_1 19.06.1991 рішенням виконавчого комітету Роменської міської Ради народних депутатів №130 та зобов`язано останню після закінчення будівництва нового житлового будинку, частину старого будинку належну їй, переобладнати під літню кухню. На час будівництва ОСОБА_1 офіційно не працювала та перебувала на утриманні колишнього чоловіка ОСОБА_2 . У період будування нового будинку ОСОБА_2 разом з ОСОБА_1 та сином ОСОБА_9 проживали спільно як родина в будинку АДРЕСА_3 . Будівельні матеріали для нового будинку були придбані за рахунок грошових коштів матері позивача ОСОБА_2 та за його кошти. Рішенням виконавчого комітету Роменської міської Ради народних депутатів № 252 від 22 вересня 1993 року на земельній ділянці ОСОБА_1 дозволено будівництво господарських будівель. Тому, крім житлового будинку на придбаній території ними за спільні кошти подружжя були збудовані цегляні гараж та сарай. Після завершення будівництва, він разом з колишньою дружиною ОСОБА_1 та сином ОСОБА_10 переїхали до нового будинку по АДРЕСА_1 , де продовжили як подружжя спільне проживання та ведення спільного господарства. 08.11.1998 власник 1/2 частини земельної ділянки та житлового будинку по АДРЕСА_1 ОСОБА_8 помер, а позивач ОСОБА_2 став спадкоємцем його майна за заповітом та отримав свідоцтво про право на спадщину. Після набуття права власності ОСОБА_2 на частину будинку, Ѕ якого належала ОСОБА_1 вони за спільною згодою знесли весь будинок, а на його місці посадили сад. У 2007 році ОСОБА_2 та ОСОБА_1 стало відомо, що для належного правового оформлення за ними в рівних частинах права власності на новозбудований будинок потрібно перш за все ввести (здати) його в експлуатацію та для цього оформити відповідні дозвільні документи. Підготовкою та оформленням вказаних документів займалась колишня дружина ОСОБА_1 . Так, згідно Акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта від 07 листопада 2007 року будівельно-монтажні роботи здійснювалися в термін з вересня 1991 року по серпень 2004 рік, пред`явлений об`єкт - житловий будинок загальною площею 131,9 м2, житловою площею 88,8 м2 рішенням міськвиконкому від 20.08.2008 року №50 прийнято в експлуатацію, а забудовником зазначено ОСОБА_1 . Так, з 1993 по 2008 ОСОБА_2 проживав у збудованому будинку спільно з ОСОБА_1 без реєстрації шлюбу та нашим сином ОСОБА_9 однією родиною, та вони вели спільне господарство, за спільні кошти утримували житло. Таким чином, оскільки будинок по АДРЕСА_1 , гараж та сарай він ОСОБА_2 , його мати ОСОБА_7 та колишня дружина ОСОБА_1 будували спільною працею за спільні грошові кошти, шляхом індивідуальних трудових зусиль, для подальшого облаштування з метою спільного проживання то, з урахуванням вищевказаних норм законодавства, вказане нерухоме майно є об`єктом права спільної сумісної власності, і має бути визнане таким судом. А враховуючи, що один із подружжя не погоджується з презумпцією спільності майна, яка визначена законом, то на цю сторону покладається тягар доведення протилежного. Отже, в даному випадку саме на відповідачку за зустрічним позовом ОСОБА_1 покладається тягар спростування презумпція права спільної сумісної власності майна подружжя, зокрема, на спірний житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по вищевказаній адресі. Таким чином, оскільки вищевказане спірне нерухоме майно належить ОСОБА_2 і ОСОБА_1 як подружжю на праві спільної сумісної власності, то воно може бути поділене між ними в рівних частинах, виходячи з того, що в разі поділу майна подружжя вважається, частки майна чоловіка та дружини є рівними, якщо інше не визначене шлюбним договором або домовленістю між ними.

Ухвалою Роменського міськрайонного суду від 18.03.2020 зустрічний позов ОСОБА_2 прийнятий до розгляду позовні вимоги за зустрічним позовом об`єднані в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 . Цією ж ухвалою підготовче провадження закрите, а справа призначена досудового розгляду по суті на 23.04.2020.

В судовому засіданні позивачка за первісним позовом ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала з підстав, вказаних в позові, проти задоволення зустрічного позову заперечувала, посилаючись на його необґрунтованість. Зокрема, ОСОБА_1 пояснила, що зазначене в її позові нерухоме майно є її особистою приватною власністю, яке вона побудувала спільно зі свекрухою, яка її любила та добре відносилася. Сама ж позивачка заробляла в той час кошти шляхом пошиття та продажу хутряних шапок.

Представник позивачки за первісним позовом ОСОБА_3 підтримала позовну заяву ОСОБА_1 , проти зустрічного позову заперечувала. Представник ОСОБА_3 додаткового заявила клопотання про застосування до зустрічного позову наслідків загальної позовної давності, тобто в три роки, посилаючись на те, що спір між сторонами зустрічного позову виник ще у 2009 році, однак позов ОСОБА_2 судом ухвалою від 26.10.2009 був залишений без розгляду. А тому, це є підставою для відмови в задоволенні зустрічного позову.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_4 в судовому засіданні проти вимог первісного позову заперечували та наполягали на задоволенні зустрічної позовної заяви, посилаючись на наведені в ній доводи та надані письмові докази. ОСОБА_2 додав, що після розірвання шлюбу у 1989 році він з ОСОБА_1 до 1990 року проживали в будинку його матері по АДРЕСА_3 . Потім мати купила для них старий будинок по АДРЕСА_1 , який майже відразу був знесений та на іншому місці за цією ж адресою збудований новий будинок. До нього вони переїхали проживати у 1993-1994 роках, де ОСОБА_2 потім вже проводив внутрішні ремонтні роботи. Все це здійснювалося за спільної згоди з ОСОБА_1 та в період їх проживання як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу. У 2008 році ОСОБА_2 пішов з будинку. Представник ОСОБА_4 зазначив, що сторона відповідача за зустрічним позовом вводить суд в оману, наводячи факти будівництва житлового будинку ОСОБА_1 без матеріальної участі та зусиль ОСОБА_2 , доказом чого є квитанції про купівлю будматеріалів останнім.

Представник відповідача за первісним позовом та за зустрічним позовом КП «Роменське МРБТІ» в попередньому судовому засідання надала пояснення з приводу неможливості оформлення за ОСОБА_1 під час її звернення до них права власності, оскільки за даними інвентаризаційної справи спірне нерухоме майно значилося за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по Ѕ частині за кожним. В дане судове засідання представник БТІ не з`явився, в поданій заяві клопоче про розгляд справи без його участі, правової позиції стосовно позовів не висловив.

Представник третьої особи Управління адміністративних послуг Роменської міської ради в судове засідання не з`явився, в заяві до суду клопотали про проведення розгляду справи у їх відсутності, при прийнятті рішення покладаються на розсуд суду.

Суд, заслухавши учасників судового провадження, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 22 серпня 1987 року перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується довідкою відділу РАЦС від 24.12.2003 (а.с. 16).

Даний шлюб був між сторонами розірваний 26 липня 1989 р., що вбачається зі свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 14.03.2006 (а.с. 17).

03 січня 1990 р. ОСОБА_1 за договором, посвідченим цього ж дня державним нотаріус Роменської державної нотаріальної контори Ганзя О.Б. за реєстр. № 19, купила у ОСОБА_11 Ѕ частину житлового будинку, загальною площею 48,5 кв.м., з відповідними надвірним будівлями в АДРЕСА_1 , на земельній ділянці мірою 910,0 кв.м. на цій земельній ділянці розташовано: будинок дерев`яний - А, сарай дощатий - Б, сарай очеретяний -В, огорожа дощата -Н. Договір зареєстрований за ОСОБА_1 в Роменському МБТІ 28.01.1991 в реєстровій книзі № 10 за реєстр. № 3604 (а.с. 23-24).

З виписки із рішення Виконавчого комітету Роменської міської ради народних депутатів Сумської області від 19.06.1991 № 130 «Про розгляд питань головного архітектора міста та архітектурно-планувального бюро», судом встановлено, гр. ОСОБА_1 дозволено будівництво нових житловий будинків замість старих по АДРЕСА_1 . Також зобов`язано ОСОБА_1 після закінчення будівництва нового житлового будинку, частину старшого будинку, належного їй, переобладнати під літню кухню (а.с. 21). Звідси вбачається, що на час прийняття даного рішення частина старого житлового будинку, належного ОСОБА_1 не була демонтована.

На підставі зазначеного рішення виконкому від 19.06.1991 № 130 представником головного архітектора Зінченком Н.І. складений Акт виносу в натурі меж земельної ділянки і розбивки будівель, згідно з планом забудови земельної ділянки, виділеної ОСОБА_1 для будівництва індивідуального житлового будинку і госп. будівель за адресою: АДРЕСА_1 . Площа земельної ділянки в акті не зазначається (а.с. 17).

Згідно державного акту на право приватної власності на землю серії СМ 00036, виданого 26.02.1996 Роменською міською радою Сумської області та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 00036, у власність ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , передана земельна ділянка площею 0,10 га за цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку (а.с. 18).

Зі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданим ОСОБА_2 в.о. державного нотаріуса Роменської міської державної нотаріальної контори Ільченко Л.І. 02.09.1999 за реєстр. № 944, судом встановлено, що позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 став власником іншої Ѕ частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Дане свідоцтво зареєстроване ДКП РМБТІ 06.10.1999 (а.с. 26).

Таким чином станом на 06.10.1999 сторонам по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 кожному по Ѕ частині належав весь будинок АДРЕСА_1 .

08.12.2004 року ОСОБА_2 Роменською міською радою Сумської області був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії СМ № 078767, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 2190, згідно якого ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , належить 0,0190 га земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 19).

Як встановлено судом та підтверджено сторонами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у своїх позовах, у період з 1991 по 1999 роки ними за спільною згодою вказаний старий житловий будинок був знесений.

Відповідно до акту Державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта від 07.11.2007, затвердженого рішенням міськвиконкому від 20.02.2008 № 50 та зареєстрованого в інспекції ДАБК м. Ромни від 22.02.2008 № 30 новозбудований на підставі рішення виконкому Роменської міської ради від 19.06.1991 року № 130 житловий будинок з господарськими будівлями (гараж, сарай літня кухня) був прийнятий в експлуатацію. В акті зазначено, що будівельно-монтажні роботи здійснено в терміни: початок робіт - 09.1991 р., закінчення робіт - 08.2004 р. Забудовником вказана ОСОБА_1 (а.с. 23-37).

З дослідженої судом інвентарної справи № 3521 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 встановлено, що 18.03.2008 ОСОБА_1 звернулася до КП «Роменське МРБТІ» з заявою про реєстрацію права власності на нерухоме майно, в якій просила видати їй свідоцтво про право власності на об`єкт нерухомого майна по АДРЕСА_1 , та зазначила, що майно належить їй.

Також в матеріалах справи мається копія технічного паспорта на житловий будинок за значеною вище адресою, який виданий РМБТІ 13.08.2009 на новозбудований житловий будинок та господарські споруди, на титульній сторінці якого в графі «ПІБ власників будинку» вказана як ОСОБА_1 - Ѕ, так і ОСОБА_2 - Ѕ (а.с. 47-50).

13.07.2017 та потім 29.08.2019 на замовлення ОСОБА_1 були видані два нові технічні паспорти на вищевказане нерухоме майно, перший з яких має відмітку від 29.08.2019 про погашення в зв`язку з переоцінкою (а.с. 58-60, 63-66).

До обох технічних паспортів позивачці за первісним позовом КП «РМБТІ» були видані дві майже однакові за змістом довідки, остання з яких від 09.10.2019 за № 960 зазначає, що згідно з архівною інвентарною справою станом на 01.01.2013 житловий будинок загальною жилою площею 48, 5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрований за наступними власниками: ОСОБА_1 - Ѕ ч. на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Роменською ДНК 03.01.1990, реєстровий № 19; ОСОБА_2 - 1/2ч. на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Роменською міською ДНК 02.09.1999, реєстр. № 944. Станом на 07.08.2007 старий житловий будинок демонтований та побудований новий житловий будинок з господарськими будівлями на земельній ділянці, ще належить ОСОБА_1 згідно державного акта на право приватної власності на землю, виданого Роменською міською радою 26.02.1996, та ОСОБА_2 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого Роменською міською радою 08.12.2004, а саме: житловий будинок гіпсоблочний, обкладений цеглою, літ. «А», прибудова гіпсоблочна, обкладена цеглою, літ. «а», загальною площею 131,9 кв.м, жилою площею 88,8 кв.м; гараж цегляний літ. «Г»; літня кухня цегляна літ. «Е»; сарай цегляний літ. «Д»; огорожа шиферна №1; огорожа металева № 2. (а.с. 62, 67).

Посилаючись на зазначену довідку, та наявність заперечень колишнього чоловіка ОСОБА_2 з приводу правового статусу нерухомого майна, позивачка за первісним позовом ОСОБА_1 вказує про неможливість оформити право особистої приватної власності на збудований нею житловий будинок з надвірними будівлями, на належній їй земельній ділянці за наявності всіх для цього дозвільних документів та акту прийняття новобудов в експлуатацію.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 в заперечення проти доводів ОСОБА_1 щодо її особистої приватної власності на спірне нерухоме майно, на яке вона просить визнати право власності, вказує на те, що дане майно збудоване під час їх спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, за їх спільні кошти, спільними зусиллями, а також матеріальну допомогу надавала його мати ОСОБА_5 ОСОБА_2 наполягає на тому, що названий вище будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , має статус спільної сумісної власності подружжя, що є підставою для його поділу між ним та ОСОБА_1 в рівних частих кожному.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і елекронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України).

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

В судовому засіданні були досліджені оригінали квитанцій, чеків, накладних, якими доводяться обставини придбання позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 та його матір`ю ОСОБА_5 будівельних матеріалів на будівництво житлового будинку (шифер, цегла, плитка, дошка, витрати на роботи з будівництва, поруб дерева, та ін.). Дані документи датовані 1990-2000 роками, також доданий рукописний список накладних купленого будівельного матеріалу ОСОБА_5 та ОСОБА_2 на забудову будинку по АДРЕСА_1 . Копії документів долучені до матеріалів справи (а.с. 143-152).

Як встановлено судом з пояснень ОСОБА_1 , остання не заперечує, що будівельні матеріали придбавала мати ОСОБА_2 , але в якості допомоги їй як невістці та онуку. Обставини матеріальних витрат на будівництво, понесених ОСОБА_12 позивачка за первісним позовом заперечувала.

З пояснень позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 суду стало відомо, що останній не заперечує участі його колишньої дружини ОСОБА_1 у будівництві нерухомого майна, наголошує на матеріальній допомозі його матері ОСОБА_5 , яка як приватний підприємець мала фінансову можливість закупити будматеріали, при цьому будівництво будинку здійснювалося в період спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу. Новий житловий будинок замість старого по АДРЕСА_1 був збудований з 1990 по 1993 роки.

Зі сторінок технічного паспорта, виданого КП РМБТІ 08.09.1993 вбачається креслення нового будинку-А1 з господарським будівлями та спорудами (гараж, сарай, кухня) станом на 1993 рік (а.с. 28-29).

З копії паспорта позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 встановлено, що останній у спірному новому будинку мав місце реєстрації з 06.08.1996 по 01.08.2018 (а.с. 140) та знявся з місця реєстрації на прохання ОСОБА_1 для можливості оформлення нею субсидії, про що ними обома не заперечується.

Заявлені стороною позивача за первісними позовом свідки ОСОБА_13 , та ОСОБА_14 , суду пояснили, що будівництво спірного нового житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , здійснювалося ОСОБА_1 , з допомогою матері ОСОБА_2 , яка поважала свою невістку та бажала допомогти онуку. При цьому свідки не підтвердили шлюбних стосунків та спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період побудови нерухомого майна. В той же час свідки не зазначили подробиць особистого життя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 окремо одне від одного, хто де проживав та як спілкувалися.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_15 суду пояснив, що після розлучення 1989 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 тривалий час спільно проживали. До якого часу він не пам`ятає, як йому здається до 2005 року. Вони часто зустрічалися, він приходив в гості в новий будинок по АДРЕСА_1 , в тому числі і на святкування днів народження. З ними також проживав спільний син. Після 2005 року вже не зустрічалися за тією адресою.

Свідок ОСОБА_16 суду пояснив, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 спочатку проживали у матері останньої, потім по АДРЕСА_3 . А вже після будівництва матір`ю ОСОБА_2 нового будинку по АДРЕСА_1 в 1990-х роках, переїхали жити туди. Свідок до них приходив в гості та може підтвердити, що жили вони разом та разом будувалися. Основну фінансову допомогу в будівництво вносила мати ОСОБА_17 - бабуся ОСОБА_18 , це були її особисті кошти. Зі свекрухою ОСОБА_19 була в хороших відносинах. З 1989 року сторони разом жили і вели спільне господарство, як на АДРЕСА_3 , так і по Полтавській. Сімейне життя в них було так собі, не завжди добре, то сходилися, то розходилися, як і в будь-якій сім`ї, але жили. Будувалися разом. В них в гостях в новому будинку був неодноразово, святкували свята. Наразі вони не проживають більше 10 років. Іра в період будівництва будинку шила і продавала хутряні шапки разом зі свекрухою. Як зазначає свідок, при його пам`яті ні ОСОБА_17 ні ОСОБА_20 не ділили будинок між собою та не сперечалися про те, чий він.

Свідок ОСОБА_21 суду пояснила, що новий будинок її сестра ОСОБА_5 будувала для сина ОСОБА_17 та його сім`ї. Тоді вона мала таку матеріальну можливість. ОСОБА_20 та ОСОБА_17 не проживають разом вже років з 10. До цього часу вони після розлучення жили в новому будинку як одна сім`я. Стару хату на Полтавській купила ОСОБА_18 -мати ОСОБА_17 після його розлучення, щоб він там жив з ОСОБА_20 і був у них дах над головою. Костя фізично допомагав в будівництві, носив цеглу, привозив будматеріали. Збудований був той будинок у 1990-х роках.

Свідок ОСОБА_22 суду пояснив, що він до 2004 року був сусідом ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , коли ті проживали по АДРЕСА_1 . Потім він виїхав за кордон і не знає, що в них там відбувалося. На час, коли жив по сусідству, то бачив як ОСОБА_17 та ОСОБА_20 господарювали, мали огород, бачив їх разом у дворі. З того, що відомо по будівництву нового будинку, то його здійснювала мати ОСОБА_23 , сам же ОСОБА_24 звертався до нього за порадами де які дістати будматеріали. В якому місті точно стоїть новий будинок свідок не пам`ятає вже, але адреса та сама - АДРЕСА_1 .

Свідок ОСОБА_25 суду пояснив, що ОСОБА_2 знає давно, з 1990 року разом працюють. Підтвердив, що після розірвання шлюбу ОСОБА_2 ще тривалий час проживав з дружиною, в тому числі і в новозбудованому його матір`ю будинку по АДРЕСА_1 . Будинок вже стояв десь у 1993 році. Коли точно ОСОБА_17 і ОСОБА_20 туди переїхали свідок не знає. Там вони разом проживали до кінця 2000 року точно. Він був в їх новому будинку часто, спілкувалися, зустрічали новий рік. Розійшлися ОСОБА_2 та ОСОБА_1 десь років 10 тому. На той момент, коли жили разом і будувалися, ОСОБА_1 шила шапки та продавала.

Свідок ОСОБА_26 суду пояснив, що нову хату побудувала мати ОСОБА_2 , там останній жив разом із дружиною ОСОБА_1 . Будівництво було у 1990-х роках. В гості він до них приходив часто, разів 2 на тиждень. Як відомо свідку, то будинок мати ОСОБА_17 будувала для нього та його сім`ї. Коли ОСОБА_20 шила шапки, то в той час вже вони жили в новому будинку. Матір ОСОБА_17 та його самого свідок бачив на будівництві. ОСОБА_1 - не пам`ятає. Коли розпалася їх сім`я та з якого часу проживають окремо свідок не знає. Також не знає кому належить будинок.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм Цивільного кодексу Української РСР 1963 року та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності».

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, статті 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»).

Частиною другою статті 112 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. Аналогічне положення містить і частина перша статті 368 чинного Цивільного кодексу України.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб необхідно вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв`язку з цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, необхідно встановити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною із сторін.

Тільки в разі встановлення судом таких обставин положення частини першої статті 17 Закону України «Про власність» будуть правильно застосовуватися.

Вказані правові висновки викладені Верховним Судом України у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15.

Таким чином, спеціальне правило, що належить застосувати суду для оцінки правових наслідків набуття майна членами однієї сім`ї, міститься в частині першій статті 17 Закону України «Про власність», що втратив чинність згідно із Законом України від 27 квітня 2007 року № 997-V.

Згідно з п. 4 постанови Пленуму Верхового Суду України від 04.10.1991 № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», відповідно до ст.12 Закону України "Про власність" у

приватній власності громадян можуть знаходитись жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах, наприклад, за договором купівлі-продажу, міни, дарування, за правом спадщини Оскільки згідно зі ст.17 ЗК і ст.14 Закону України "Про власність" земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину у приватну власність, участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом. Згідно зі статтями 16 і 17 Закону України "Про власність", таке право, зокрема, виникає, коли будівництво велось подружжям в період шлюбу - жилий будинок у зв`язку з цим є їх спільною сумісною власністю, або велось за рахунок спільної праці членів сім`ї - жилий будинок стає їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.

На правовідносини, які виникли між сторонами з приводу набуття спільного майна й продовжили існувати після 01 січня 2004 року, поширюється дія СК України.

Абзацом першим ч. 2 ст. 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно з ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

За змістом наведеної норми правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі статті 74 СК України.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, з метою вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15.

Пунктом 1 ст. 70 Сімейного кодексу України встановлено, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Частиною другою статті 112 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. Аналогічне положення містить і частина перша статті 368 чинного Цивільного кодексу України.

В постанові Верхового Суду від 27.01.2020 по справі № 61-19651св19 зроблені наступні висновки.

Набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

В процесі розгляду справи на підставі наданих доказів та показів свідків судом встановлено, що позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 та відповідачка ОСОБА_1 після розірвання шлюбу у 1989 році і до 2008 року проживали як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу, в одному будинку за адресою: АДРЕСА_1 , де вони разом виховували сина та вели спільне господарство. Зазначені обставини доведені належними та достатніми доказами, зокрема, ОСОБА_1 визнає, що Ѕ частину нерухомого майно за зазначеною адресою, яке було знесене спільно з ОСОБА_2 та побудовано новий будинок, купувала мати останнього, що дає суду підстави для висновку про наявність сімейних стосунків між ними.

Щодо спільного будівництва спірного житлового будинку під час шлюбних відносин, то в справі наявні докази придбання будівельних матеріалів для нового будинку ОСОБА_2 та його матір`ю ОСОБА_5 .

Крім того, суд приймає до уваги ту обставину, що новозбудований будок зведений за адресою, де знаходився старий будинок, належний ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по Ѕ частині кожному, при цьому новий будинок згідно матеріалів інвентарної справи був побудований у 1993 році, в той час, коли позивачка за первісним позовом ОСОБА_1 стала власницею тієї частини земельної ділянки згідно державного акту 26.02.1996 на підставі рішення Роменської міської ради про передачу землі від 24.01.1996.

Про обставини спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та спільного їх будівництва нерухомого майна також в суді підтвердили шість свідків.

Іншого відповідачкою ОСОБА_1 та її представником не було доведено.

Вирішуючи спір між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг їх спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Отже, визнаючи право особистої приватної власності одного з подружжя на майно, суд повинен установити той факт, що джерелом його набуття були особисті кошти цієї особи. Такі обставини підлягають доведенню.

Так, судом встановлено, що спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 набуті ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за час їх спільного проживання однією сім`єю та спільною працею, і презумпція спільності права власності на майно відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_1 належними та достатніми не спростована, в зв`язку з чим суд приходить до висновку про визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зазначеного нерухомого майна.

Факт, що джерелом набуття майна були особисті кошти ОСОБА_1 , і у такому разі наведена вище презумпція спростовується, не знайшли свого підтвердження, оскільки набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує, оскільки відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц, а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Щодо заявленого стороною позивача за первісним позовом клопотання про застосування судом наслідків позовної давності до зустрічного позову ОСОБА_2 , то суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується насамперед з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

Отже, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20 грудня 2007 року за заявою № 23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивний (сам факт порушення права) так і суб`єктивний (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя.

Неподання позову до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу чи з дня фактичного припинення шлюбних відносин у 2008 році за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про сплив строків позовної давності.

Суд приймає до уваги обставини реєстрації місця проживання ОСОБА_2 у спірному житловому будинку як члена сім`ї та, як він вважав, як власника майна, звідки він добровільно знявся з реєстрації місця проживання лише у 2018 році, та відсутність спору до 10.12.2019 (звернення ОСОБА_1 до суду з позовом) між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з приводу правового статусу нерухомого майна як особистої приватної власності ОСОБА_1 , що стало підставою для звернення ОСОБА_2 з зустрічним позовом.

В зв`язку з зазначеним, суд приходить до висновку , що позивачем за зустрічним позовом не пропущений строк позовної давності.

За таких обставин, приймаючи до уваги вищевказане, а також те, що позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 доведені належними та достатніми доказами доводи його позовної заяви, які не спростовані відповідачем ОСОБА_1 , суд приходить до висновку про задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 та відповідно про відмову в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу.

Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача.

В матеріалах справи містяться квитанції про сплату ОСОБА_2 судового збору в розмірі 1370, 40 грн. та за послуги з надання правничої допомоги адвоката в розмірі 4000 грн. (а.с. 125,127, 156).

Доводи позивача за первісним позовом ОСОБА_1 про необгрунтованість понесення ОСОБА_2 витрат на послуги адвоката суд визнає недоведеними, оскільки сума витрат на оплату послуг адвоката є на думку суду співмірною зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та значенням справи для сторони.

На підставі наведеного, та положень ст.ст. 12, 81, 89, 206, 263- 265, 268, 272, 315, 354 ЦПК України, ст. 112 ЦК УРСР, ст.ст. 261, 268, 372 ЦК України, ст.ст. 57, 60, 70 СК України, суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволені позову ОСОБА_1 , представник позивача - особа, яка надає правову допомогу ОСОБА_3 , до ОСОБА_2 , комунального підприємства «Роменське міськрайонне бюро технічної інвентаризації», третя особа: Управління адміністративних послуг Роменської міської ради про визнання права власності житловий будинок з господарським будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 , представник позивача ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , комунального підприємства «Роменське міськрайонне бюро технічної інвентаризації», третя особа: Управління адміністративних послуг Роменської міської ради, про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна подружжя, задовольнити.

Встановити факт проживання однією сім?єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (місце за реєстрації та проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (місце реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) у період із січня 1989 року по березень 2008 року.

Визнати житловий будинок АДРЕСА_1 площею 131, 9 м2, житловою площею 88, 8 м2 літ. «А» з господарськими будівлями і спорудами: гараж цегляний літ. «Г»; сарай цегляний літ. «Д»; літня кухня цегляна літ. «Е» - об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (місце за реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (місце за реєстрації та проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) набутим за час фактичного проживання однією сім?єю без реєстрації шлюбу та здійснити поділ по Ѕ частини за кожним у порядку статті 70 Сімейного кодексу України, без виділення часток в натурі.

Стягнути з відповідачки за зустрічним позовом ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (місце за реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) на користь позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (місце за реєстрації та проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) судові витрати в рахунок компенсації сплаченого судового збору у розмірі 1370 (одна тисяча триста сімдесят) грн. та 3200 (три тисячі двісті) грн. витрат на оплату професійних правничих послуг.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана через Роменський міськрайонний суд Сумської області до Сумського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до пункту 3 розділу ХІІ «Прикінцевих положень» Цивільного процесуального кодексу України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Повне судове рішення складене 29.10.2020 року.

СУДДЯ РОМЕНСЬКОГО МІСЬКРАЙОННОГО СУДУ І. М. Машина