Справа № 508/1010/19
Провадження № 2/508/54/20
У Х В А Л А

Іменем України

"24" грудня 2020 р. смт. Миколаївка

Миколаївський районний суд Одеської області в складі

головуючого судді - Банташ Д.С.

за участю: секретаря с/з - Мазарак Н.А.

представника позивача- адвоката Акуліч О.О.

відповідача ОСОБА_1

представника відповідача адвоката Вовчанської Г.С.

третьої особи ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у загальному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 про встановлення факту останнього місця проживання спадкодавця та встановлення факту місця відкриття спадщини,

в с т а н о в и в:

В провадженні суду перебуває вищевказана цивільна справа.

В судовому засідання на обговорення поставлене питання щодо можливості закриття провадження по справі у зв`язку з відсутністю предмету спору.

Представник позивача проти закриття провадження по справі заперечив, оскільки у зв`язку з порушенням прав позивача, питання встановлення факту, що має юридичне значення, яке підлягає розгляду в порядку окремого провадження, необхідно вирішувати за правилами позовного провадження саме в цій справі. Додатково зазначав, що встановлення цих фактів надасть можливість позивачу виключити відповідача з кола спадкоємців, після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та має преюдиціальне значення для вирішення цивільної справи № 508/501/17, яка розглядається в Березівському районному суді Одеської області.

Відповідач і його представник відповідача в судовому засіданні не заперечувала проти закриття провадження по справі.

Третя особа, ОСОБА_2 , заперечувала проти закриття провадження по справі посилаючись на пояснення представника позивача.

Дослідивши матеріали цивільної справи та заслухавши пояснення учасників судового процесу з приводу поставленого на обговорення питання, суд констатує наступне.

Частиною першою ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом ЦПК України) завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Положеннями частин першої статті 19 ЦПК України регламентовано, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 15 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів наведено у ст. 16 ЦПК України.

Відповідно до ст. 20 ЦПК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

При цьому, однією з основоположних засад цивільного судочинства є диспозитивність цивільного процесу, детермінація якого наведена у ст. 13 ЦПК України.

Розкриваючи зміст поняття диспозитивності цивільного судочинства законодавець зазначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Отже, диспозитивність полягає в наданій учасникам судового процесу можливості вільно здійснювати свої права (матеріальні і процесуальні), розпоряджатися ними, виконуючи процесуальні дії, спрямовані на порушення, розвиток і припинення справи в суді, а також використовувати інші процесуальні засоби з метою захисту суб`єктивних майнових і особистих немайнових прав і охоронюваних законом інтересів.

В загальному, враховуючи принцип диспозитивності, суд не повинен виходити за межі вимог сторін та тих підстав позову, які ними вільно зазначені.

Поряд з цим, основою, для судового розгляду у цивільному судочинстві, серед іншого, є переданий на розгляд суду позов, який визначається як письмово оформлена та адресована суду письмова вимога, яка складається з вимоги процесуального характеру (відкрити провадження по справі) і вимоги матеріального характеру (захистити невизнане, оспорюване чи порушене право).

В свою чергу, структурними елементами позову є предмет, підстава та зміст.

Вказані складові частини мають бути зазначені у позові для можливості втілення права особи на порушення цивільної справи у суді і можливості практичної реалізації судової діяльності на захист порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу.

У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

В свою чергу, підставою позову є фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача.

Передаючи на розгляд суду позов, який є предметом даного судового розгляду, позивач просить встановити наступні факти: останнього постійного проживання ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , без реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 з жовтня 2015 року по день смерті, ІНФОРМАЦІЯ_1 ; що місцем відкриття спадщини щодо майна ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 є адреса: АДРЕСА_1 .

Отже, суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 ЦПК України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню.

Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову.

У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору.

Згідно з вимогами пункту 4 частини третьої статті 175 ЦПК Українипозовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні.

Фактичний аналіз змісту переданої на розгляд суду позовної заяви свідчить про те, що предметом заявлених вимог є встановлення факту, що має юридичне значення, з метою належного оформлення спадщини позивачем і третьою особою, після смерті ОСОБА_4 .

Таким чином, з правовідносин, які виникли між сторонами, вбачається спір про право на спадщину, а отже, спір має розглядатися судом у порядку позовного провадження.

Разом з тим позовні вимоги ОСОБА_3 обмежені виключно необхідністю вирішення питання про встановлення факту, що має юридичне значення, без пред`явлення вимог для подальшого вирішення спору по суті.

Поряд з цим, суд може встановити лише юридичний факт у тому випадку, якщо встановлення цього факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.

Вищевказаний висновок суду у повній мірі узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка наведена у постанові від 18.07.2018 по справі № 304/149/16.

Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

У даній по справі ситуації слід констатувати, що позивач штучно використав термін «позов» при застосуванні процесуального механізму встановлення факту, що має юридичне значення, оскільки інших позовних вимог при зверненні до суду ним заявлено не було.

Використавши процесуально правовий механізм фактично окремого, а не позовного провадження, позивач мав на меті лише встановлення преюдиціальних обставин для подальшого вирішення спору про право в справі № 508/501/17, яка розглядається в Березівському районному суді Одеської області, а не безпосереднього вирішення спору у межах даної цивільної справи.

З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України і ч. 6 ст. 294 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній спір про право.

За таких обставин, провадження у даній справі слід закрити.

Керуючись ст.ст. 12-13, 259, 260, 294 ч. 6 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 про встановлення факту останнього місця проживання спадкодавця та встановлення факту місця відкриття спадщини залишити без розгляду.

Роз`яснити ОСОБА_3 про її право звернутися до суду з позовом на загальних підставах.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення

Повний текст ухвали виготовлено 29 грудня 2020 року.

Суддя Банташ Д.С.