ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2020 року м. Чернівці

справа № 725/5670/17

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Половінкіна Н. Ю.

суддів: Кулянди М.І., Одинака О.О.

секретаря Вовкун Н.Ю.

з участю представника позивача ОСОБА_1

учасники справи

позивач ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 22 вересня 2020 року, головуючий у першій інстанції Стоцька Л.А.

встановила:

ОСОБА_2 у грудні 2017 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.

Зазначав, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір позики 14 січня 2013 року.

ОСОБА_2 передано ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 62500 доларів США.

ОСОБА_3 зобов`язалася повернути позику за вимогою.

Вказував на те, що направив ОСОБА_3 вимогу про повернення грошових коштів 22 грудня 2014 року, за якою ОСОБА_3 зобов`язана

Справа №725/5670/17 Головуючий у 1 інстанції Стоцька Л.А.

Провадження №22-ц/822/954/20 Доповідач Половінкіна Н.Ю.

повернути позику у місячний строк з моменту пред`явлення вимоги, тобто до 22 січня 2015 року.

Також повторно звернувся до ОСОБА_3 з вимогою про повернення грошових коштів 7 листопада 2017 року.

Посилаючись на те, що ОСОБА_3 не повернуто грошові кошти, ОСОБА_2 просив стягнути з ОСОБА_3 позику в сумі 62500 доларів США, три проценти річних за прострочення виконання зобов`язання за період з 23 січня 2015 року по 4 грудня 2017 року в сумі5373 долари США 29 центів у гривневому еквіваленті на дату ухвалення судового рішення.

Рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 22 вересня 2020 року позов задоволено, постановлено стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 67873 долари США 29 центів (із них позика в сумі 62500 доларів США, 3% річних за період з 23 січня 2015 року по 7 листопада 2017 року в сумі 5373 долари США 29 центів), що згідно офіційного курсу Національного банку України на 22 вересня 2020 року становить 1914026 грн. 78 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

ОСОБА_3 в апеляційній скарзі просить рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 22 вересня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Зазначає про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, відсутності відносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за договором позики, не отримання від ОСОБА_2 грошових коштів 14 січня 2013 року.

Вважає недоведеним надання ОСОБА_2 грошових коштів ОСОБА_3 14 січня 2013 року в сумі 62500 доларів США, належності ОСОБА_3 підпису на розписці від 14 січня 2013 року.

Посилається на те, що розписка є фальшивою, вчинення ОСОБА_2 обману ОСОБА_3 , яка є інвалідом третьої групи по зору, підписання ОСОБА_3 чистого аркушу для складання заяви про вступ до будівельного кооперативу, зазначення ОСОБА_3 свідків, які можуть підтвердити обставини не спілкування ОСОБА_2 та ОСОБА_3 14 січня 2013 року.

Відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_3 не надходило.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів, суд першої інстанції керувався положеннями ч.1 ч.1 ст.611, ч.1 ст.625, ст.626, ч.1 ст.1046, ч.2 ст.1047 ЦК України та вважав встановленим, що ОСОБА_3 не виконано зобов`язання за договором між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позики від 14 січня 2013 року з повернення грошових коштів.

На обґрунтування таких висновків суд першої інстанції послався на розписку ОСОБА_3 від 14 січня 2013 року, вимогу ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про повернення позики від 22 грудня 2014 року та висновок судової почеркознавчої експертизи Чернівецького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 26 березня 2018 року №268-к, за яким підпис від імені ОСОБА_3 в розписці від 14 січня 2013 року виконаний ОСОБА_3 , висновок технічної експертизи документів Чернівецького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 10 липня 2018 року №871-к, за яким друкований текст в розписці від 14 січня 2013 року нанесений електрофотографічним способом другу, підпис виконаний писальним приладом тику кулькової ручки.

Водночас судом першої інстанції зазначено, що строк виконання зобов`язання за договором між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позики від 14 січня 2013 року сплив 22 січня 2015 року, виконання зобов`язання вважається простроченим з 23 січня 2015 року, з цього часу ОСОБА_2 має право на нарахування 3% річних.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення наведеним нормам відповідає частково.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вчинено договір позики 14 січня 2013 року.

ОСОБА_2 направлено ОСОБА_3 вимогу про повернення грошових коштів 22 грудня 2014 року, за якою ОСОБА_3 зобов`язана повернути позику у місячний строк з моменту пред`явлення вимоги (а.с.9).

Також ОСОБА_2 повторно звернувся до ОСОБА_3 з вимогою про повернення грошових коштів 7 листопада 2017 року (а.с.10).

На підставі ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно із ч.2 ст.1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частина 2 ст.1047 ЦК України допускає пред`явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18), у постановах Верховного Суду від 16 січня 2020 року у справі № 761/45701/16-ц (провадження № 61-11280св18).

До матеріалів справи приєднано розписку ОСОБА_3 від 14 січня 2013 року (а.с.85 т.1).

За змістом наведеної розписки ОСОБА_3 одержала від ОСОБА_2 у борг грошові кошти в сумі 62500 доларів США, які зобов`язується повернути за першої вимогою.

Згідно із статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У відповідності до частин третьої статті 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Частина 1 ст.545 ЦК України встановлює, що прийнявши виконання зобов`язання кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

ОСОБА_3 визнаються обставини не повернення ОСОБА_2 позики в сумі 62500 доларів США.

У такому разі суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для захисту права ОСОБА_2 на повернення ОСОБА_3 грошових коштів за договором між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позики від 14 січня 2013 року.

За положеннями статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Виходячи з положень частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Звернення до суду з вимогою про повернення всіх сум за договором позики у зв`язку з порушенням умов договору є наслідком невиконання чи неналежного виконання боржником своїх договірних зобов`язань.

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі прострочення виконання грошового зобов`язання за договором позики, позикодавець вправі вимагати від позичальника сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також 3 % річних від простроченої суми за весь час прострочення згідно статті 625 ЦК України.

Вказаний вище висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 01 квітня 2015 року у справі № 6-37цс15.

Судом першої інстанції встановлено строк до якого ОСОБА_3 мала виконати зобов`язання з повернення позики 22 січня 2015 року за вимогою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про повернення грошових коштів від 22 грудня 2014 року.

Водночас суд першої інстанції зазначено початок перебігу строку протиправного користування ОСОБА_3 грошовими коштами 23 січня 2015 року, з якого підлягають нарахуванню передбачені частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України суми.

Апеляційна скарга ОСОБА_3 не містить доводів щодо неправильності розрахунку трьох процентів річних за період з 23 січня 2015 року по 7 листопада 2017 року в сумі 5373 долари США 29 центів.

У такому разі судом першої інстанції правильно стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 три проценти річних за період з 23 січня 2015 року по 7 листопада 2017 року в сумі 5373 долари США 29 центів.

Посилання ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на недоведеність надання ОСОБА_2 грошових коштів ОСОБА_3 14 січня 2013 року в сумі 62500 доларів США, належності ОСОБА_3 підпису на розписці від 14 січня 2013 року спростовується висновком судової почеркознавчої експертизи Чернівецького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 26 березня 2018 року №268-к, за яким підпис від імені ОСОБА_3 в розписці від 14 січня 2013 року виконаний ОСОБА_3 , висновком технічної експертизи документів Чернівецького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 10 липня 2018 року №871-к, за яким друкований текст в розписці від 14 січня 2013 року нанесений електрофотографічним способом друку, підпис виконаний писальним приладом тику кулькової ручки, висновком судово-технічної експертизи документів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 27 серпня 2020 року №4148/19-34/21538:21545/20-34, за яким підпис у розписці від імені ОСОБА_3 , датованій 14 січня 2013 року, виконаний кульковою ручкою, виконання підпису від імені ОСОБА_3 у розписці, датованій 14 січня 2013 року, у вказану в документі дату 14 січня 2013 року не виключається.

З огляду на те, що за своєю суттю розписка ОСОБА_3 від 14 січня 2013 року є документом, який підтверджує укладення договору позики та засвідчує отримання ОСОБА_3 від ОСОБА_2 грошової суми, недоведеними твердження ОСОБА_3 про не отримання від ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 62500 доларів США.

Не заслуговують на увагу посилання ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на те, що розписка є фальшивою, вчинення ОСОБА_2 обману ОСОБА_3 , яка є інвалідом третьої групи по зору, підписання ОСОБА_3 чистого аркушу для складання заяви про вступ до будівельного кооперативу, зазначення ОСОБА_3 свідків, які можуть підтвердити обставини не спілкування ОСОБА_2 та ОСОБА_3 14 січня 2013 року.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

ОСОБА_3 не спростовано презумпцію правомірності правочину, не оспорено вчинення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договору позики від 14 січня 2013 року.

Згідно з абзацом другим частини першої статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Частиною першою, другою статті 1051 ЦК України передбачено, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Будь-яких доказів безгрошовості позики (письмових доказів, засобів аудіо-, відеозапису тощо) ОСОБА_3 до суду першої інстанції не надано.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У той же час суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 позики та 3% річних одночасно з визначенням в іноземній валюті та в еквіваленті у гривні з огляду на таке.

Відповідно до статті 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Отже відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Згідно зі статтею 524 Цивільного кодексу України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до статті 533 Цивільного кодексу України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

Як вбачається заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Отже у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення правочинів, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 Цивільного кодексу України, а також частини першої статті 1049 Цивільного кодексу України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Зазначення судом першої інстанції у рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, вносить двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Аналогічні висновки Верховного Суду про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 761/12665/14-ц, від 16.01.2019 у справах № 373/2054/16-ц, № 464/3790/16-ц та від 23.10.2019 у справі № 723/304/16-ц.

Згідно із п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Тому рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 22 вересня 2020 року підлягає зміні в частині визначенням суми, що підлягає стягненню, в іноземній валюті та в еквіваленті у гривні з підстав, передбачених п.4ч.1ст.376ЦПК України.

Керуючись п.2 ч.1 ст.374, ч.1 ст.375 ЦК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 22 вересня 2020 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 позику в сумі 62500 доларів США, три проценти річних в сумі 5373 доларів США 29 центів.

В решті залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення 28 грудня 2020 року.

Головуючий Н.Ю. Половінкіна

Судді М.І. Кулянда

О.О. Одинак