ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2020 року м. Херсон

справа № 648/103/20

провадження № 22-ц/819/912/20

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач)Кузнєцової О.А.,
суддів:Вейтас І.В.,
Радченка С.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» на рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 26 лютого 2020 року у складі судді Бугрименка В.В., в справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Веллфін» ( далі -ТОВ «Веллфін») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 30 грудня 2016 року між сторонами в електронній формі укладено договір позики. На підставі вказаного договору відповідач отримав позику в сумі 1200 грн. строком на 4 дні, зі сплатою процентів користування коштами в розмірі 0,95% від суми позики, але не менше 30 грн. за перший день користування позикою, 095 % від суми позики, щоденно, за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня користування позикою в межах строку позики, 2,85% додатково до основних процентів, від суми позики, що не була повернута своєчасно, за кожен день користування позикою понад строк кредитування.

Пунктами 1.3, 1.4 цього договору встановлено, що позика надається строком на 4 днів, а датою перерахування суми позики на банківський рахунок вказаний позичальником, за домовленістю сторін, вважається дата укладення договору.

Позивачем умови договору виконано шляхом перерахування на картковий рахунок відповідача коштів в розмірі 1200,00грн., що підтверджується повідомленням ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ», яке надає ТОВ «Веллфін» технічну можливість для проведення операцій на підставі договору про організацію переказу грошових коштів №ВП-180516-3 від 18.05.2016 року та банківською випискою.

Банк зазначив, що ОСОБА_1 порушив зобов`язання, позику, проценти станом на 2 січня 2020 року не повернув, у зв`язку з чим утворилася заборгованості в сумі 51 162 грн., яка складається із основного боргу -1 200 грн., відсотків - 12 547,20 грн., прострочених відсотків - 37 414,80 грн. , яку позивач просив суд стягнути з відповідача, а також стягнути судові витрати по справі у розмірі 1 921,00 грн.

Рішенням Білозерського районного суду Херсонської області від 26 лютого 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Веллфін» заборгованість за договором позики №114688 від 30 грудня 2016 року у розмірі 1 264,20 грн. та судові витрати по справі у сумі 47,47 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ТОВ «Веллфін» подало апеляційну скаргу, в якій зазначило, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням всіх фактичних обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відзив на скаргу до апеляційного суду не надходив.

Ухвалою Херсонського апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення сторін та проведення судового засідання.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до положень ст.1048 ЦК України, ТОВ «Веллфін» має право стягнути заборгованість по нарахованим та несплаченим процентам за користування коштами у межах погодженого сторонами строку дії договору позики, тобто до 03 січня 2017 року. Після закінчення строку його дії у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду, виходячи з наступного.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 30 грудня 2016 року між ТОВ «Веллфін» та ОСОБА_1 було укладено договір позики № 114688, за яким позикодавець зобов`язувався надати грошові кошти у сумі 1200 грн., а позичальник зобов`язувався до 03 січня 2017 року повернути позику та сплатити процентів за її користування (а.с. 19-23).

Підтвердженням виконання позивачем умови договору є банківська виписка №07 за 30 грудня 2016 року про перерахування на картку відповідача 1200,00 грн. (а.с.25).

З пункту 1.3 Договору позики вбачається, що позика надається строком на 4 днів та має бути повернута згідно Графіку розрахунків (додаток до договору) до 03 січня 2017 року.

Пунктом 1.5 Договору передбачено, що розмір основних процентів складає: 0,95% від суми позики, але не менше 30 грн. за перший день користування позикою, 095 % від суми позики, щоденно, за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня користування позикою в межах строку позики, зазначеного в п. 1.3 цього Договору; 2,85% додатково до основних процентів, від суми позики, що не була повернута своєчасно, за кожен день користування позикою понад строк зазначений в п.1.3 цього Договору у разі невиконання або неналежного виконання зобов`язань.

Згідно визначеного сторонами графіку розрахунків, який є невід`ємною частиною договору позики №114688 від 30.12.2016 року, повернення позики здійснюється позичальником 03 січня 2017 року у сумі 1264.20 грн., з яких 1200 грн. основна сума по договору та 64,2 грн. - сплата процентів за користування позикою за період з 30 грудня 2016 року по 03 січня 2017 року (а.с. 23).

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 611 ч.1 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Станом на дату звернення позивача до суду з даним позовом, відповідачем не виконано зобов`язання за договором позики.

З матеріалів справи вбачається, а саме з наданої позивачем довідки щодо заборгованості, що станом на 02 січня 2020 року загальна сума боргу ОСОБА_1 перед позикодавцем становить 51 162,00 грн., з яких: 1200,00 грн. - заборгованість за основною сумою позики, 12 547,20 грн. - заборгованість за процентами та 37 414,80 грн.- заборгованість за простроченими процентами. Загальна кількість днів простроченої позики становить 1094 календарних днів (а.с.24).

За положеннями статей 1046, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Вказана правова позиція висловлена у постанові Великої палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18.

За наведених обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновк, що з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Веллфін» підлягає стягненню основна сума за договором позики у розмірі 1200,00грн. та заборгованість за процентами в межах строку дії договору, тобто за 4 днів у сумі 64,20 грн.

Докази та обставини, на які посилається ТОВ «Веллфін» у апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції, їм надано належну оцінку у сукупності з іншими доказами у справі, а при їх дослідженні та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому його відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» залишити без задоволення, а рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 26 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий О.А. Кузнєцова

Судді: І.В. Вейтас

С.В. Радченко