Дата документу 18.05.2020
Справа № 334/3158/17
Провадження № 2/334/193/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2020 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Козлової Н.Ю., при секретарі Манюхіні О.О., за участю позивача ОСОБА_1 , його представника адвоката Остапенко С.Л., відповідачки ОСОБА_2 , її представника адвоката Смоли І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на Ѕ частину нерухомого майна

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду м.Запоріжжя з позовом до ОСОБА_3 про розподіл майна подружжя, в якому просив суд визнати за ним право власності на 37/40 часток квартири за адресою: АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача ОСОБА_3 компенсацію Ѕ вартості спільно нажитого майна у розмірі 13 272,10 гривень.

В свою чергу, ОСОБА_4 (шлюбне прізвище ОСОБА_4 ) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на Ѕ частину нерухомого майна, за адресою: АДРЕСА_1 як на майно, набуте подружжям у період шлюбу.

За клопотанням сторін цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя та цивільна справа ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання права власності на Ѕ частину нерухомого майна справа ОСОБА_4 були об`єднані в одне провадження.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 вважає, що його позовні вимоги про визнання права власності на 37/40 часток квартири за адресою: АДРЕСА_1 , є обґрунтованими та такими, що мають бути задоволені, оскільки на час розірвання шлюбу за ним було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 45,78 м.кв., житловою площею 30,32 м.кв. Право власності зареєстровано на підставі договору купівлі-продажу від 14.12.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Буцикіною Л.О., реєстраційний №3272.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 14.12.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Буцикіною Л.О., реєстраційний №3272, позивач придбав вищевказану квартиру за 225 000,00 грн., що на момент укладання цієї угоди за середнім курсом продажу доларів США було еквівалентом 28 000,00 гривням.

Позивач зазначає, що з метою придбання вказаного житла ним було продано іншу квартиру, яка належала йому на праві приватної власності, а саме квартиру АДРЕСА_3 . Вартість її продажу склала грн., на момент укладання цієї угоди за середнім курсом продажу доларів США було еквівалентом 23 800,00 доларам США.

Дана квартира була придбана позивачем 09.12.2005 року на підставі договору, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Буцикіною Л.О., реєстраційний №3652. Придбання цієї квартири було вчинене за 94350,00 грн.

Частково гроші в сумі 22635,00 грн. позивачу в дар передав його батько ОСОБА_6 , який ІНФОРМАЦІЯ_1 продав квартиру АДРЕСА_4 за 22635 грн. А суму у розмірі 25400,00 грн. позивач отримав у борг від ОСОБА_7 , про що свідчить розписка від 23.11.2005 року. Іншу суму, а саме 51000,00 грн. позивач отримав від АКБ «УкрСибБанк» на підставі кредитного договору №421-7-КУР від 09.12.2005 року.

З метою забезпечення повернення кредиту було договір іпотеки №421-7-КУР/3 (житлове приміщення) від 09.12.2005 року. Предметом іпотеки була квартира АДРЕСА_3 .

Відповідачка ОСОБА_4 виступила як поручитель виконання обов`язків за цим кредитним договором, однак, позивачем особисто було погашено заборгованість за кредитним договором, про що свідчить дострокове розірвання (14.12.2009р.) договору іпотеки №421-7-КУР/3 (житлове приміщення) від 09.12.2005 року.

Таким чином, позивач вважає, що квартира АДРЕСА_3 , були придбана за кошти позивача.

Вартість спірної квартири на час її придбання складала 225 000,00 грн., що на момент укладання угоди за середнім курсом продажу доларів США було еквівалентом 28 000,00 доларам США. Для придбання цієї квартири позивач повністю витратив кошти, отримані від продажу квартири АДРЕСА_5 , а саме 190400,00 грн., що було еквівалентом 23 800,00 доларам США.

Отже, позивач стверджує, що він витратив на придбання спірної квартири 225000 грн. (еквівалент 28000 доларів США), із яких спільною сумісною власністю подружжя є лише 4200 доларів США, що становить 15% вартості спірної квартири або 3/20 частки в спірному майні.

Тому, частка позивача у спірній квартирі становить 37/40, а частка відповідачки - 3/40 спірної квартири.

Стосовно іншого майна, яке набуто під час подружнього життя з відповідачкою, а саме: колонки газової Rirmai RW-14BF (RU) з коліном L-тип д75 (2 штуки) та подовжувачем 75 на загальну суму 8172,00 грн., духової шафи Elektro lux EOC 69400 X Е та ПП в електронному вигляді ESE 1 Mult 1РС 120дн/1 Моб180 Comfy електронного ключа на загальну суму 8799,20 грн., пральної машини F1496AD3 LG, ПП в електронному вигляді ESE Т Mult 1РС 120дн/1 Моб180 Comfy електронного ключа, всього грн., варочної панелі Elektrolux EGG 96342 NX та ПП в електронному вигляді ESE Т Mult 1РС 60дн/1 Моб120д Comfy електронного ключа на загальну суму 2888,00 грн., позивач зазначає, що дане майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та ділиться між ними в натурі.

Наразі позивач позбавлений можливості користуватись і вищевказаним спільно нажитим майном, тому вважає за можливе присудити відповідачці з виплатою позивачу компенсацію за належну йому Ѕ частину їх вартості, що в загальній сумі становить 13272, 10 грн.

Відповідачка ОСОБА_4 (прізвище у шлюбі ОСОБА_4 ) у судовому засіданні пояснювала, що дійсно під час перебування у шлюбі за договором купівлі-продажу сторонами спільно придбано квартиру АДРЕСА_2 . Договір посвідчений Буцикіною Л.О., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 3272. Вартість квартири склала 225 000 грн., що складала на той час 28000 доларів США.

Право власності зареєстроване Орендним підприємством «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» за ОСОБА_1 .

На придбання зазначеної квартири сторонами були витрачені грошові кошти в сумі 23800 доларів США, отримані від продажу квартири АДРЕСА_3 , яка належала ним на праві спільної сумісної власності, оскільки була придбана під час перебування у шлюбі за договором купівлі-продажу від 09.12.2005 року, посвідченого Буцикіною Л.О., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 3652.

На придбання квартири АДРЕСА_3 сторонами були витрачені 94350 грн.(18000 доларів США), в тому рахунку 4500 доларів США. отриманих ними від батьків ОСОБА_4 - ОСОБА_9 та ОСОБА_10 та 4500 доларів США, отриманих від батьків позивача ОСОБА_6 . Зазначені кошти передавались без вимог про їх повернення, тобто як дар для сім`ї. Будь-які письмові договори з цього приводу не укладались.

Також відповідає дійсності та обставина, що позивач на підставі кредитного договору № 421-7-К/Р від 09.12.2005 року, укладеного між ним та АКБ «УкрСібБанк», отримав 51000 грн.(9000 доларів США), які у подальшому були витрачені для придбання квартири АДРЕСА_3 . Повернення кредитних коштів банку здійснювалось за рахунок спільних коштів, а саме: заробітної плати ОСОБА_4 та позивача.

Таким чином, на думку ОСОБА_4 квартира АДРЕСА_2 є спільною сумісною власністю з відповідачем, а тому має бути розподілена в рівних частках.

Саме з цих підстав, ОСОБА_4 звернулася до суду з відповідним позовом про визнання за нею права власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 .

Стосовно вимог позивача про стягнення на його користь 1/2 частки вартості майна, придбаного під час шлюбу, а саме колонки газової Rinnai RW-14BF (RU) з коліном І.-тип д7ь (2 штуки) та подовжувачем 75 на загальну суму 8172,00 грн., (фактична вартість - МЮО грн ). духової шафи Elektrolux ЕОС 69400 ХЕ та ПП в електронному вигляді ЕСЕ 1 Mult 1 PC 120 дн 1 Моб! 80 Comfy електронний ключ на загальну суму 8799,20 грн., пральної машини FM96 А 03 LG ПГІ в електронному вигляді ESE Т Mult ІРС 120дн/1 ҐМлоб180 Comfy електронний ключ, всього 6685,00 грн., варочної панелі Elektrolux EGG 96342 NX та ПП в електронному вигляді ESE Т Mult ІРС 60дн/1 Моб 120д Comfy електронний ключ на загальну суму 2888,00 гри., ОСОБА_4 вважає їх такими, що не ґрунтуються на законі, оскільки зазначене майно має цільове призначення - обладнання спірної квартири співвласником якої є позивач. Дана обставина є підставою для визнання за позивачем права власності на 1/2 частку даного майна та залишення його у їхньому спільному користуванні.

З урахуванням пояснень ОСОБА_4 якими вона доводила свої вимоги та заперечувала проти вимог позивача, остання просила суд позов ОСОБА_1 задовольнити частково: визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1 /2 частку спільного майна подружжя, а саме: колонку газову Rinnai RW-14BF (RU) з коліном L-тип д75 (2 штуки) та подовжувачем 75 вартістю 8172,00 грн., духову шафу Elektrolux ЕОС 69400 ХЕ та ПП в електронному вигляді ЕСЕ 1 Mult ІРС 120 дн/1 Моб180 Comfy електронний ключ вартістю 8799,20 грн., пральну машину F1496 AD3 LG ПП в електронному вигляді ESE Т Mult ІРС 120дн/1 ҐМлоб180 Comfy електронний ключ, вартістю 6685,00 грн.. варочну панель Elektrolux EGG 96342 NX та ПП в електронному вигляді ESE Т Mult ІРС 60дн/1 Моб 1 20д Comfy електронний ключ вартістю 2888,00 грн. та залишити зазначене майно в спільному користуванні ОСОБА_4 та відмовити у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_4 13272,10 грн. - вартості 1/2 частки зазначеного майна - відмовити. Також просила суд задовольнити позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 .

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Остапенко С.Л. просив суд задовольнити вимоги його довірителя з підстав, викладених у позовній заяві та наданих суду письмових доказів.

Представник відповідачки ОСОБА_4 адвокат Смола І.В. просив суд задовольнити вимоги ОСОБА_4 та відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 на підставі наданих суду усних пояснень, письмових доказів та показів свідків.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача та відповідача, оцінивши та дослідивши у сукупності усі надані сторонами докази суд приходить до наступних висновків.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до статті 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

У відповідності до ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Так, в ході судового розгляду було доведено, підтверджено належними доказами та не спростовувалися відомості, що 16.09.2000 року між сторонами був укладений шлюб, зареєстрований Іванівською сільською радою Кам`янсько-Дніпровського району Запорізької області.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у подружжя народилась дочка ОСОБА_11 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 07.02.2017 року шлюб розірвано. Після розірвання шлюбу відповідачка змінила прізвище на « ОСОБА_2 ».

14 грудня 2009 року під час перебування у шлюбі за договором купівлі-продажу сторонами спільно придбано квартиру АДРЕСА_2 . Договір посвідчений Буцикіною Л.О., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 3272. Вартість квартири склала 225 000 грн. (28000 доларів США).

Право власності зареєстроване Орендним підприємством «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» за ОСОБА_1 .

На придбання зазначеної квартири сторонами були витрачені грошові кошти в сумі 23800 доларів США, отримані від продажу квартири АДРЕСА_3 , яка належала ним на праві спільної сумісної власності, оскільки була придбана під час перебування у шлюбі за договором купівлі-продажу від 09.12.2005 року, посвідченого Буцикіною Л.О., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 3652.

На придбання квартири АДРЕСА_3 сторонами були витрачені 94350 грн.(18000 доларів США), в тому рахунку 4500 доларів США. отриманих нами від батьків ОСОБА_4 - ОСОБА_9 та ОСОБА_10 та 4500 доларів США, отриманих від батьків позивача ОСОБА_6 . Зазначені кошти передавались без вимог про їх повернення, тобто як дар для сім`ї. Будь-які письмові договори з цього приводу не укладались.

Також відповідає дійсності та обставина, що позивач на підставі кредитного договору № 421-7-К/Р від 09.12.2005 року, укладеного між ним та АКБ «УкрСібБанк», отримав 51000 грн.(9000 доларів США).

З метою забезпечення повернення кредиту було договір іпотеки №421-7-КУР/3 (житлове приміщення) від 09.12.2005 року. Предметом іпотеки була квартира АДРЕСА_3 (гі. 1.4 Договору іпотеки).

Відповідач виступила як поручитель виконання обов`язків за цим кредитним договором (договір поруки 421-7-К/Р 0) від 09.12.2009 року.

У судовому засіданні позивач стверджував, що ним особисто було погашено заборгованість за кредитним договором, про що свідчить дострокове розірвання (14.12.2009р.) договору іпотеки №421-7-КУР/3 (житлове приміщення) від 09.12.2005 року, у зв`язку з чим, позивач вважає, що квартира АДРЕСА_3 , були придбана за кошти позивача.

Дане ствердження позивача є хибним, оскільки відповідно до вимог частини 2 статті 61 СК України, де зазначено, що об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу є спільною сумісною власністю подружжя.

Вартість спірної квартири за адресою: АДРЕСА_1 на час її придбання складала 225 000,00 грн., що на момент укладання угоди за середнім курсом продажу доларів було еквівалентом 28 000,00 доларам США.

Для придбання цієї квартири були повністю витрачені кошти, отримані від продажу квартири АДРЕСА_5 , а саме 190400,00 грн., на момент укладання цієї угоди за середнім курсом продажу доларів США приватним особам комерційними банками м. Запоріжжя було еквівалентом 23 800,00 доларам США.

Посилання позивача на ту обставину, що на придбання спірної квартири були витрачені кошти в сумі 25400,00 грн., нібито отримані позивачем від ОСОБА_7 за договором позики, не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки оглянута судом розписка про отримання 25400 грн., написана не 23.11.2005 року, про що наголошував позивач, а під час підготовки справи до судового розгляду.

У своїх показах, ОСОБА_4 наполягала, що під час купівлі спірної квартири, в їх родині не обговорювалися питання щодо отримання позики.

Покази свідка ОСОБА_7 , який підтвердив факт позики суд поставив під сумнів, оскільки пояснити на що саме він позичав кошти та коли це відбувалося він не зміг.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, а й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи статтю 60 Сімейного кодексу України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд установлює не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Такі висновки суду взаємоузгоджуються з правовими позиціями, викладеними у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року (справа № 6-843цс17), та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, від 29 травня 2019 року (справа № 522/19610/15-ц).

Відповідно до пунктів 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" при вирішенні спорів між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 70-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно із ч. 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В ході судового розгляду з врахуванням усіх обставин, наданих сторонами, суд у відповідності до норм Закону, дійшов до висновку, що спірна квартира АДРЕСА_2 було придбане під час шлюбу сторін по справі, за спільні кошти сторін як подружжя та для спільного використання з метою їхнього проживання у цьому домоволодінні однією сім`єю, що підтвердив в судовому засіданні і сам позивач, тому відповідно до ст. ст. 69 ч. 1, 70 ч. 1 СК України квартира АДРЕСА_2 підлягає поділу в рівних частках, тобто по 1/2 частини кожному із подружжя, а тому суд вважає за необхідне визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .

Позивач ОСОБА_13 не надав суду належних та достатніх доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, тому у задоволенні його вимог щодо визнання за ним права власності на 37/40 частини квартири АДРЕСА_2 слід відмовити.

Стосовно іншого майна, а саме - колонку газову Rinnai RW-14BF (RU) з коліном L-тип д75 (2 штуки) та подовжувачем 75 вартістю 8172,00 грн., духову шафу Elektrolux ЕОС 69400 ХЕ та ПП в електронному вигляді ЕСЕ 1 Mult ІРС 120 дн/1 Моб180 Comfy електронний ключ вартістю 8799,20 грн., пральну машину F1496 AD3 LG ПП в електронному вигляді ESE Т Mult ІРС 120дн/1 ҐМлоб180 Comfy електронний ключ, вартістю 6685,00 грн.. варочну панель Elektrolux EGG 96342 NX та ПП в електронному вигляді ESE Т Mult ІРС 60дн/1 Моб 1 20д Comfy електронний ключ вартістю 2888,00 грн., яке також було предметом позову позивача суд визначає наступне:

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (чч. 1, 2, 4 ст. 71 СК України).

Як роз`яснив судам Пленум Верховного Суду України в п. п. 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

У судовому засіданні встановлено, що колонка газова Rinnai RW-14BF (RU) з коліном L-тип д75 (2 штуки) та подовжувач 75 вартістю 8172,00 грн., духова шафа Elektrolux ЕОС 69400 ХЕ та ПП в електронному вигляді ЕСЕ 1 Mult ІРС 120 дн/1 Моб180 Comfy електронний ключ вартістю 8799,20 грн., пральна машина F1496 AD3 LG ПП в електронному вигляді ESE Т Mult ІРС 120дн/1 ҐМлоб180 Comfy електронний ключ, вартістю 6685,00 грн.. варочна панель Elektrolux EGG 96342 NX та ПП в електронному вигляді ESE Т Mult ІРС 60дн/1 Моб 1 20д Comfy електронний ключ вартістю 2888,00 грн., знаходиться в користуванні ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_2 третьої особи.

Дана побутова техніка є неподільним речами, які не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Згідно ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Частиною 2ст. 183 ЦК України визначено, що неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Відповідно до ч. 2 ст.ст. 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Враховуючи те, що жодних домовленостей між ними щодо розподілу спільного майна не досягнуто, тому суд виходить з положень п. 25 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4,5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації.

Позивач погодився грошову компенсацію.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

При цьому, суд зауважує, що в даному випадку внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми не має місця, оскільки позивач просить присудити грошову компенсацію за побутову техніку другому із подружжя - відповідачу ОСОБА_4 та погоджується на грошову компенсацію вартості Ѕ частки спільного майна.

З урахуванням досліджених доказів судом встановлено, що вартість вищевказаного майна становить 26544,20 гривень, тобто 1/2 частина вартості зазначеного майна становить 13272,10 грн., яка належить стягненню з відповідача на користь позивача.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, то відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд присуджує судові витрати позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 60,63,68,69,70,71 СК України, п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст.ст. 4, 5, 13, 76-81, 178, 141, 223, 258-260, 263, 265, 268, 279, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 Ѕ частину вартості спільного майна в сумі 13272,10 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 132,68 гривень.

В іншій частині позову відмовити.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на Ѕ частину нерухомого майна - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір 1322, 35 гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду через Ленінський районний суд Запорізької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Строки на подання заяви про перегляд рішення суду та на подання апеляційної скарги на рішення суду, відповідно до п. 3 Прикінцевих положень Цивільного процесуального кодексу України, продовжуються на строк дії карантину, що встановлений постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11 березня 2020 року.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 25 травня 2020 року.

Суддя Н.Ю.Козлова