ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«09» листопада 2020 року

м. Харків

справа № 621/424/20

провадження № 22ц/818/4966/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Котелевець А.В., Яцини В.Б.

за участю секретаря - Дмитренко А.Ю.,

учасники справи:

позивач - Виконавчий комітет Казанківської селищної ради Казанківського району Миколаївської області в інтересах малолітньої ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи - Служба у справах дітей Зміївської районної державної адміністрації Харківської області, Орган опіки та піклування Борівської сільської ради

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Виконавчого комітету Казанківської селищної ради Казанківського району Миколаївської області в інтересах малолітньої ОСОБА_1 на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 16 липня 2020 року в складі судді Шахової В.В.

в с т а н о в и в:

У лютому 2020 року Виконавчий комітет Казанківської селищної ради Казанківського району Миколаївської області в інтересах малолітньої ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей Зміївської районної державної адміністрації Харківської області, Орган опіки та піклування Борівської сільської ради про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_2 з 14 червня 2014 року перебував у шлюбі з ОСОБА_3 , від якого вони мають дочку ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказав, що у 2017 року ОСОБА_3 разом з чотирма дітьми переїхала до с. Троїцько-Сафонове Казанківського району Миколаївської області. ОСОБА_3 малозабезпечена, перебувала на обліку як така, що опинилась у складних життєвих обставинах, неналежним чином виконувала передбачені законом батьківські обов`язки щодо забезпечення розумового та фізичного розвитку своїх дітей. У зв`язку з чим, заочним рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 31 жовтня 2019 року відібрано у ОСОБА_3 малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зазначив, що ОСОБА_1 з 06 червня 2019 року тимчасово влаштована до Комунального закладу «Миколаївський центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Миколаївської обласної ради.

Протягом тривалого часу батько ОСОБА_2 не приймає участі у вихованні дочки, не надає матеріальної допомоги, не цікавиться долею дитини, її станом здоров`я, рівнем розвитку, що свідчить про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків.

Просив позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо малолітньої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; стягнути з ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітньої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ј доходу відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, до досягнення нею повноліття.

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 16 липня 2020 року у задоволенні позовних вимог Виконавчого комітету Казанківської селищної ради Казанківського району Миколаївської області в інтересах малолітньої ОСОБА_1 , - відмовлено; судові витрати віднесено за рахунок держави.

Не погоджуючись з рішенням суду, Виконавчий комітет Казанківської селищної ради Казанківського району Миколаївської області в інтересах малолітньої ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не враховано, що ОСОБА_2 не цікавиться долею дитини, жодного разу не бачив дитину, написав власноручну заяву про відмову від неї, не визнавав її своєю дочкою та не надавав матеріальної допомоги; що з часу влаштування дитини до Комунального закладу «Миколаївський центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Миколаївської обласної ради батько жодного разу її не відвідав, до центру щодо дитини не телефонував.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Виконавчого комітету Казанківської селищної ради Казанківського району Миколаївської області в інтересах малолітньої ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, рішення суду - змінити.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що вимоги щодо позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав є передчасними, оскільки до нього раніше не застосовувались попередження та він заперечує проти позовних вимог, а вимога щодо стягнення аліментів є похідною, тому також не підлягає задоволенню.

Проте, повністю з таким висновком суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 з 14 червня 2014 року перебував у шлюбі з ОСОБА_3 , який розірвано рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 23 квітня 2020 року (а. с. 65).

Як встановлено у вказаному судовому рішенні, спільне проживання та сімейні стосунки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 припинили з 2015 року.

Від шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мають дочку ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 13).

З пояснень ОСОБА_2 від 28 серпня 2019 року до голови сільської ради вбачається, що він перебував у шлюбі з ОСОБА_3 фактично лише півроку. Дитина ОСОБА_1 народилась вже після припинення їхніх стосунків, тому він не є її батьком, не брав участі у її вихованні, не надавав матеріальної допомоги та не заперечує проти позбавлення його батьківських прав (а. с. 21).

З 06 вересня 2019 року ОСОБА_1 знаходиться у Комунальному закладі «Миколаївський центр соціально-психологічної реабілітації дітей», що підтверджується листом від 06 вересня 2019 року № 03-95 (а. с. 16).

Заочним рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 31 жовтня 2019 року, у якому ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 11 листопада 2019 року виправлено описку, відібрано у ОСОБА_3 малолітніх дітей ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 ; дітей для подальшого влаштування передано виконавчому комітету Казанківської селищної ради Миколаївської області як органу опіки та піклування; стягнуто з ОСОБА_3 аліменти на утримання дітей в розмірі Ѕ заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину; зобов`язано виконавчий комітет Казанківської селищної ради Миколаївської області відкрити у відділенні Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» особистий рахунок на малолітніх дітей: ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 у місячний строк з дня набрання рішенням суду законної сили, на який стягувати аліменти (а. с. 17-20).

З довідки про склад сім`ї від 25 листопада 2019 року вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та має склад сім`ї: мати - ОСОБА_7 , син - ОСОБА_8 (а. с. 15).

Фактично ОСОБА_8 проживає за вказаною адресою разом зі співмешканкою ОСОБА_9 , їхнім спільним сином ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та сином ОСОБА_9 від першого шлюбу ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 63, 64).

З акту обстеження житлових умов від 21 листопада 2019 року за адресою: АДРЕСА_1 вбачається, що будинок загальною площею 48,0 кв м, житловою - 32,0 кв м належить ОСОБА_7 та складається з трьох кімнат, комунальних зручностей немає, опалення пічне, потребує ремонту. У вказаному будинку зареєстровані ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , а також мешкають без реєстрації ОСОБА_9 з неповнолітнім сином ОСОБА_10 . У будинку є необхідні меблі для навчання дітей, спальні місця. ОСОБА_2 не працює. Мати, ОСОБА_7 , мешкає окремо. В домогосподарстві мається велика рогата худоба, свині (а. с. 14).

Як вбачається з довідки - інформації від 22 листопада 2019 року № 02-19/912, наданої Борівською сільською радою Зміївського району Харківської області, щодо ОСОБА_2 сільська рада компрометуючими матеріалами не володіє. Скарг від сусідів та мешканців села не надходило (а. с. 15).

Висновком Казанківської районної державної адміністрації Миколаївської області від 03 січня 2020 року № 01-18/22/03 та висновком опікунської ради при виконавчому комітеті Казанківської селищної ради Миколаївської області, затвердженим рішенням виконавчого комітету Казанківської селищної ради від 30 січня 2020 року № 12, визнано доцільним позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо малолітньої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки він протягом тривалого часу не приймає участі у вихованні дочки, не надає ніякої матеріальної допомоги, не цікавиться долею дитини, її станом здоров`я, свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків (а. с. 6-9).

Під час розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_2 проти позбавлення його батьківських прав заперечував, вказав, що про існування у нього дочки дізнався лише у серпні 2019 року.

З пояснень опікуна малолітньої ОСОБА_5 - ОСОБА_11 , поданих разом з апеляційною скаргою, вбачається, що малолітня ОСОБА_5 розповідала, що ОСОБА_8 вибив їй передні зуби пляшкою, коли вона просила їсти (а. с. 124).

Як вбачається з повідомлень адміністрації Комунального закладу «Миколаївський центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Миколаївської обласної ради від 20 липня 2020 року та 27 серпня 2020 року, поданих разом з апеляційною скаргою, за весь час перебування ОСОБА_1 у Центрі її батько жодного разу дитину не відвідав; протягом червня - липня 2020 року ОСОБА_8 до Центру не телефонував для з`ясування будь-яких питань життя дитини (а. с. 125, 130).

Із заяви матері-вихователя ОСОБА_12 від 27 серпня 2020 року вбачається, що вона виховує у своїй родині дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_6 та бажає взяти до себе й їхню молодшу сестру ОСОБА_1 , оскільки діти спілкуються у телефонному режимі та мріють проживати разом. Аналогічну заяву надала і сестра ОСОБА_1 - ОСОБА_4 (а. с. 128-129).

Частиною 1 статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Стаття 5 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачає, що держави-учасниці поважають відповідальність, права і обов`язки батьків і у відповідних випадках членів розширеної сім`ї чи общини, як це передбачено місцевим звичаєм, опікунів чи інших осіб, що за законом відповідають за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються.

Відповідно до пунктів 1-3 статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору.

Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Згідно з пунктом 1 статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Як зазначив Європейський суд з прав людини в рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Як Суд зазначив у рішенні у справі «Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії» (Neulinger and Shuruk v. Switzerland), ([ВП], заява № 41615/07, ЄСПЛ 2010 року): «136. Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю [рішення у справі «Гнахоре проти Франції» (Gnahore v. France), заява № 40031/98, п. 59, ЄСПЛ 2000-ІХ]. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Ельсхольц проти Німеччини» (Elsholz v. Germany), [ВП], заява № 25735/94, п. 50, ЄСПЛ 2000-VIII, та у справі «Марсалек проти Чехії» (Marsalek v. the Czech Republic), заява № 8153/04, п. 71, від 4 квітня 2006 року)».

У рішенні по справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35-36, п. 90), і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні по справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року Суд повторює, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (див., зокрема, рішення у справі "МакМайкл проти Сполученого Королівства" (McMichael v. the United Kingdom) від 24 лютого 1995 року, п. 86, серія A, N 307-B). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві" (див. згадане вище рішення у справі МакМайкла, п. 87).

Визначаючи, чи було конкретне втручання "необхідним у демократичному суспільстві", Суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 (див., наприклад, справи "Кутцнер проти Німеччини" (Kutzner v. Germany), N 46544/99 п. 65, ЄСПЛ 2002-I, та "Зоммерфельд проти Німеччини" (Sommerfeld v. Germany), [GC],N 31871/96, п. 66, ЄСПЛ 2003-VIII).

Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року № 2402-III сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно з частиною 1 статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків, виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом.

Дитина має право на отримання інформації про відсутніх батьків, якщо це не завдає шкоди її психічному і фізичному здоров`ю.

Відповідно до частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини і водночас, санкція (відповідальність) за протиправну винну поведінку матері або батька.

Згідно пунктів 15, 16, 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків та саме ухилення від здійснення своїх батьківських обов`язків.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

Відмовляючи у задоволенні позову в частині вимог про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо дочки, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про те, що позбавлення відповідача батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи позивачем не доведено.

Належних і допустимих доказів винного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення його батьківських прав, позивачем не надано.

Позбавлення батьківських прав як крайній захід впливу на відповідача як на особу, що не у повній мірі здійснює виконання батьківських обов`язків, не слід вважати таким, що відповідатиме інтересам дитини, що має найістотніше значення при розгляді такої категорії справ, та не стимулюватиме батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо незгоди з висновком органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки у ньому не наведено мотивованих висновків щодо необхідності позбавлення відповідача батьківських прав, та зазначений висновок не містить однозначних обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування щодо відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав.

Не відвідування ОСОБА_2 дочки у комунальному закладі, до якого вона влаштована після відібрання у матері, також не може свідчити про винне, умисне невиконання ним своїх батьківських обов`язків, враховуючи, що такий заклад розташований у м. Миколаєві, а ОСОБА_2 мешкає у с. Борова Харківської області, разом з двома малолітніми дітьми.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що ОСОБА_2 жорстоко поводився з ОСОБА_5 - сестрою ОСОБА_1 , судова колегія відхиляє, оскільки такі відомості до суду першої інстанції не надавались, кримінального провадження чи провадження у справі про адміністративне правопорушення з цього приводу немає. Крім того, предметом розгляду суду у цій справі є відносини саме між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а не з іншими дітьми.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 підтвердив, що він бажає займатися вихованням дочки та піклуватися про неї, про яку йому не було відомо до серпня 2019 року, тому він необачно написав заяву щодо відмови від батьківських прав. Зазначив, що наразі він проживає з жінкою, з якою знаходиться у фактичних шлюбних відносинах. У них є спільна дитина. Також, він виховує і сина співмешканки. Відносини між ними дружні. Будинок, в якому вони проживають, належить його матері на праві власності. В ньому 5 жилих кімнат. Вони мають земельну ділянку та багато худоби.

Встановивши, що позивачем не надано належних і допустимих доказів винного умисного невиконання ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків без поважних причин і свідомого нехтування ним своїми обов`язками, а також, що батько дитини виявляє намір спілкуватись з дочкою, проти позбавлення батьківських прав заперечує, раніше до нього попередження про необхідність змінити ставлення до виховання дочки не застосовувались, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відсутність підстав для позбавлення його батьківських прав.

Разом з тим, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Виходячи з встановлених судом обставин справи, враховуючи, що ОСОБА_2 як батько не бере достатньої участі у вихованні дочки, судова колегія вважає за доцільне попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання малолітньої дочки ОСОБА_1 , поклавши на Виконавчий комітет Казанківської селищної ради Казанківського району Миколаївської області як орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

У разі небажання відповідача змінити своє ставлення до виконання батьківських обов`язків, позивач не позбавлений права повторно звернутися до суду з позовом про позбавлення його батьківських прав.

За таких умов, оскаржуване рішення суду в частині вимог про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав необхідно змінити, доповнивши його резолютивну частину абзацом вказаного вище змісту.

Відмовляючи в частині позовних вимог про стягнення аліментів, суд першої інстанції виходив з того, що ці вимоги є похідними від вимоги про позбавлення батьківських прав.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з цим висновком з огляду на таке.

Частини сьома, восьма статті 7 СК України передбачають, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частиною 3 статті 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Відповідно до частини другої статті 193 СК України, якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального закладу охорони здоров`я, навчального або іншого закладу, аліменти на дитину можуть бути стягнуті з них на загальних підставах.

Стаття 245 СК України передбачає, що якщо дитина постійно проживає у дитячому закладі або закладі охорони здоров`я, функції опікуна та піклувальника щодо неї покладаються на адміністрацію цих закладів.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться у пунктах 15, 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», якщо дитина постійно проживає у державному чи комунальному закладі охорони здоров`я, навчальному або іншому дитячому закладі, а батьки не беруть участі в її утриманні, адміністрація цього закладу має право пред`явити до них позов в інтересах дитини, оскільки виконує функції опікуна та піклувальника згідно зі статтею 245 СК України. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у частині другій статті 182 СК України.

Стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Отже, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що вимоги про стягнення аліментів є похідними від вимоги про позбавлення батьківських прав.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 05 вересня 2018 року у справі № 461/3165/17, провадження № 61-27354св18.

Враховуючи, що з 06 вересня 2019 року ОСОБА_1 знаходиться у Комунальному закладі «Миколаївський центр соціально-психологічної реабілітації дітей», та ОСОБА_2 не бере участі в її утриманні, судова колегія вважає за необхідне позовні вимоги в частині стягнення з нього аліментів на утримання дочки задовольнити, стягнувши аліменти на утримання ОСОБА_1 у розмірі ј частини його доходів, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з дня подання позову до суду до досягнення нею повноліття. Аліменти необхідно стягувати на особистий рахунок малолітньої дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відкритий у відділенні Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на підставі заочного рішення суду першої інстанції від 31 жовтня 2019 року.

Таким чином, ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, неправильно застосував норми матеріального права, що є підставою для зміни судового рішення із скасуванням його в частині відмови позивачу у стягненні аліментів.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки Виконавчий комітет Казанківської селищної ради Казанківського району Миколаївської області в інтересах малолітньої ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 14 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір за подачу позовної вимоги про стягнення аліментів та апеляційної скарги в цій частині вимог у розмірі 2102,00 грн (840,80 + 1261,20) підлягає стягненню з ОСОБА_2 в дохід держави.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Казанківської селищної ради Казанківського району Миколаївської області в інтересах малолітньої ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 16 липня 2020 року в частині позбавлення батьківських прав - змінити, доповнивши його резолютивну частину наступним.

Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання малолітньої дочки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , поклавши на Виконавчий комітет Казанківської селищної ради Казанківського району Миколаївської області як орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 16 липня 2020 року в частині стягнення аліментів - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позов Виконавчого комітету Казанківської селищної ради Казанківського району Миколаївської області в інтересах малолітньої ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей Зміївської районної державної адміністрації Харківської області, Орган опіки та піклування Борівської сільської ради в частині стягнення аліментів - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на утримання малолітньої дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти в розмірі ј доходу ОСОБА_2 , але не менше 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з 11 лютого 2020 року до досягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повноліття.

Аліменти стягувати на особистий рахунок малолітньої дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відкритий у відділенні Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України».

Допустити негайне виконання судового рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави 2102, 00 грн судового збору за подачу позову та апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді А.В. Котелевець

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 16 листопада 2020 року.