ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

28 жовтня 2020 року

м. Харків

Справа № 644/275/19

Провадження № 22-ц/818/3284/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Пилипчук Н.П. ,

суддів: Кругової С.С., Маміної О.В.

за участю секретаря судового засідання : Плахотнікової І.О.,

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

відповідач ОСОБА_3 ,

відповідач ОСОБА_4 ,

третя особа Десята Харківська державна нотаріальна контора,

третя особа Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Куксін Станіслав Юрійович,

третя особа Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Івакіна Тетяна Валентинівна

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договорів недійсними, скасування державної реєстрації права власності та про визнання права власності в порядку спадкування за законом, 3-я особа у справі Десята Харківська державна нотаріальна контора, Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Куксін Станіслав Юрійович, Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Івакіна Тетяна Валентинівна, за апеляційними скаргами ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 17 березня 2020 року, ухвалене суддею Бугера О.В., -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договорів недійсними, скасування державної реєстрації права власності та про визнання права власності в порядку спадкування за законом, третя особа у справі Десята Харківська державна нотаріальна контора, Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Куксін Станіслав Юрійович, Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Івакіна Тетяна Валентинівна.

В обґрунтування позову зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_5 , за життя заповітів не складав. Спадкоємцями за законом є вона, її брат ОСОБА_6 , бабуся ОСОБА_7 та відповідач у справі дружина ОСОБА_2 . Після смерті батька ІНФОРМАЦІЯ_2 нею, її братом, її бабусею подано до нотконтори заяви про прийняття спадщини, в подальшому її брат та бабусі відмовились від прийняття спадщини на її користь. Враховуючи зазначене, вона є спадкоємицею 3/4 часток у спадщині після смерті батька. Батькові на праві спільної сумісної власності подружжя належала квартира за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки дана квартира була придбана в період шлюбі із ОСОБА_2 , але право власності на квартиру було оформлено лише на відповідачку, за життя батько своєї частки не виділяв, тобто враховуючи положення Сімейного кодексу квартира належить подружжю в рівних частках по 1/2 кожному, та спадковою після смерті батька є 1/2 частка квартири. Незважаючи на це ОСОБА_2 28.08.2018 року було укладено договір дарування вказаної квартири та зареєстровано право власності за ОСОБА_3 , донькою відповідача. Вважала, що ОСОБА_2 не мала права розпоряджатись квартирою, оскільки дана квартира є спільною сумісною власністю подружжя. Договір укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є недійсним, оскільки вчинений з метою уникнути поділу квартири між спадкоємцями, не було враховано її право на частку квартири та відповідач подарувала не лише належну їй частину квартири, а перевищила свої повноваження та розпорядилась часткою квартири, що є спадковою. Вважала, що цей договір підлягає визнанню недійсним.

Також, не зважаючи на наявність даного позову, відповідачем ОСОБА_3 21.01.2019 року було здійснено відчуження квартири шляхом укладання договору дарування із ОСОБА_4 , яка є її рідною сестрою, зазначений договір також є недійсним, оскільки було відчужено її частку у праві власності, при цьому в рамках справи, яка розглядається було вжито заходи забезпечення шляхом заборони відчуження, про існування спору було достеменно відомо відповідачам, окрім того, підлягає скасуванню державна реєстрація права власності на ім`я відповідача ОСОБА_4 .. З урахуванням того, що право спільної сумісної власності подружжя на квартиру визначає, що частки подружжя є рівними та спадковою часткою в даному випадку є 1/2 частина квартири, що належала за життя її батькові, враховуючи, що до спадкування закликано 4 осіб її, її брата, сина померлого, її бабусую, мати померлого, та дружину померлого відповідача у справі, частка кожного з них в спадковому майні складає по 1/8 квартири. Оскільки її брат та її бабуся відмовились від спадщини на її ім`я, її частка в спадковому майні складає 3/8.

Просила суд:

визнати договір дарування квартири від 28.08.2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Куксіним С.Ю., реєстровий номер 2252, недійсним;

визнати договір дарування квартири від 22.01.2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Івакіною Т.В., реєстровий номер 81, недійсним;

скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_2 , здійснену 28.08.2018 року рішенням приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Івакіною Т.В. на підставі договору дарування від 22.01.2019 року №81;

визнати за нею право власності на 3/8 частини квартири АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за законом, після померлого ОСОБА_5 , яка належала йому на праві спільної сумісної власності.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 17 березня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 , що укладений 28.08.2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Куксіним С.Ю., реєстрований номер 2252.

Скасовано державну реєстрацію права власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 за ОСОБА_4 , на підставі договору дарування від 22.01.2019 року за №81.

В інший частині вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 судові витрати на користь ОСОБА_1 в сумі 1057,20грн. в рівних частках по 352,40грн. пропорційно задоволеним позовним вимогам.

В апеляційних скаргах ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 просять рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга ОСОБА_3 мотивована тим, що судом першої інстанції не було враховано, що спірна квартира хоча і була придбана ОСОБА_2 під час шлюбу, однак вона належить їй на праві особистої приватної власності, та не входить до спадкової маси після смерті ОСОБА_5 . Вказує, що законні підстави для визнання договору дарування недійним відсутні, оскільки матеріли справи містять достатньо доказів щодо абсолютно законних дій відповідачів. Суд дійшов помилкового висновку про те, що для реалізації права власності на квартиру АДРЕСА_2 необхідна згода другого із подружжя, а в даному випадку його спадкоємців. Вказує, що оскаржуване рішення суду порушує її права, як власника на розпорядження належним їй нерухомим майном.

Апеляційна скарга ОСОБА_4 мотивована тим, що судом не було враховано, що внаслідок укладення договору дарування від 22.01.2019 року вона стала власником спірного нерухомого майна, таке рішення було прийнято ОСОБА_3 з особистих причин, та укладаючи такий правочин обидві сторони бажали реального настання правових наслідків такого правочину. Оскаржуване рішення порушує її права як власника, та на її думку судом було безпідставно скасовано державну реєстрацію нерухомого майна за нею. Також вказує, що судом першої інстанції застосовані норми СК України та ЦК України, які не підлягають застосуванню.

Апеляційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що судом першої інстанції не було враховано, що спірна квартира хоча і була придбана ОСОБА_2 під час шлюбу, однак вона належить до її особистої приватної власності, та не входить до спадкової маси після смерті ОСОБА_5 , що підтверджується належними та допустимими доказами, у зв`язку із чим вона мала право самостійно розпоряджатися вказаним нерухомим майном. Однак судом не вірно оцінені докази у справі, не враховано всі обставини справи, позицію Верховного Суду, що призвело до прийняття незаконного рішення.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_5 , що підтверджується відповідною копією свідоцтва про народження.

Відповідно до свідоцтва про укладання шлюбу ОСОБА_5 перебував у шлюбі із ОСОБА_2 . Шлюб був зареєстрований 28.10.2006 року.

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить копія свідоцтва про смерть. На момент смерті ОСОБА_5 перебував у шлюбі.

Квартира АДРЕСА_2 була придбана 24.12.2015 року на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрована за ОСОБА_2 , про що свідчить Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Із змісту договору купівлі-продажу вбачається, що квартира була придбана покупцем ОСОБА_2 , при цьому під час придбання було надано письмову нотаріальну згоду чоловіка ОСОБА_5 на її придбання, зміст ст.65 СК України нотаріусом було роз`яснено. Вартість квартири на момент придбання сторонами було визначено в 458150 гривень, що складало еквівалент 18700 доларів США. Копії наданих нотаріусом матеріалів справи містять відповідну копію заяви ОСОБА_5 про надання згоди дружині на придбання квартири, а також в заяві зазначено, що зміст ст.65 СК України йому нотаріусом роз`яснено.

За даними Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру заповітів ОСОБА_5 не залишав. Після смерті ОСОБА_5 із заявою про прийняття спадщини до Десятої Харківської державної нотаріальної контори 01.03.2018 року звернувся ОСОБА_6 , син померлого, ОСОБА_1 , донька померлого.

Десятою Харківською державною нотаріальною конторою на підставі поданих заяв заведено спадкову справу за №131/2018. Із змісту дослідженої копії спадкової справи вбачається, що 28.03.2018 року до нотаріальної контори ОСОБА_2 , дружиною померлого подано заяву про прийняття спадщини.

10.05.2018 року отримано в рамках відкритої спадкової справи інформацію про наявність банківських рахунків в АТ КБ «Приватбанк» відкритих на ім`я померлого ОСОБА_5 ..

15.05.2018 року до Десятої Харківської державної нотаріальної контори Яворовичем Іваном Вадимовичем подано заяву про відмову від спадщини на користь доньки померлого ОСОБА_1 . Також, 15.05.2018 року заяву про відмову від спадщини на користь ОСОБА_1 було подано ОСОБА_7 , матір`ю померлого ОСОБА_5 .

04.10.2018 року ОСОБА_2 в рамках спадкової справи подано заяву про прийняття спадщини у вигляді автомобіля Nissan Maxima, 2003 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 . За даними Регіонального сервісного центру в Харківській області даний транспортний засіб був зареєстрований за ОСОБА_5 ..

12.11.2018 року в рамках відкритої спадкової справи АТ КБ «Приватбанк» подано претензію кредитора, щодо наявності заборгованості померлого ОСОБА_5 перед банківською установою на суму 50426 гривень 27 копійок.

В рамках відкритої спадкової справи свідоцтва про право власності в порядку спадкування нікому не видавались, так само, як і не приймалось постанов про відмову у видачі свідоцтв про право на спадщину. На момент надання суду копії спадкової справи нотаріальні дії не вчиняються у зв`язку із розглядом судом даної цивільної справи.

Відповідно до договору дарування від 08.08.2018 року, що був укладений між ОСОБА_2 , з одного боку, та ОСОБА_3 , з іншого, ОСОБА_2 , мати, безоплатно передала, а ОСОБА_3 , донька, прийняла у власність квартиру АДРЕСА_2 , яка складається з двох житлових кімнат, житловою площею 29,2 кв.м., загальною площею 42,3 кв.м.. Договір посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Куксіним С.Ю., реєстраційний номер 2252. Із змісту договору вбачається, що Дарувальник ОСОБА_2 , довела до відома ОСОБА_8 , що дана квартира є її особистою приватною власністю, не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки набувалась за особисті кошти, з 29.01.2018 року Дарувальник є вдовою і осіб, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на відчужуванну квартиру (її частку), у тому числі і відповідно до статей 65, 74 та 97 СК України немає. Також, дарувальником зазначено, що договір не приховує інший правочин і відповідає дійснім намірам сторін створити для себе юридичні наслідки.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору.

Частиною першою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із ч. 1, 3 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей203,717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За змістом статей 317, 319 ЦК України лише власнику належить право розпоряджатися майном.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що в момент укладання договору дарування ОСОБА_5 помер, на підставі поданих заяв його донькою, сином, дружиною було відкрито спадкову справу, про існування якої було достеменно відомо відповідачу ОСОБА_2 . Не зважаючи на обізнаність про наявність спадкової справи та заявлені права на спадщину, ОСОБА_2 здійснила відчуження квартири, яка була придбана в період шлюбу, розпорядившись не лише своєю часткою в квартирі, а й часткою, яка належала за життя її померлому чоловіку.

Правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 13 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Отже, висновок суду про те, що позивач, є заінтересованою особо, може ініціювати питання визнання недійсним договору дарування, оскільки у разі задоволення позову це вплине на її права щодо спадкового майна є вірними.

Відповідачі вказують, що спірна квартира хоча і була придбана ОСОБА_2 під час шлюбу, однак належить їй на праві особистої власності, та не входить до спадкової маси після смерті ОСОБА_5 .

При цьому відповідачі посилаються на те, що спірна квартира була придбана ОСОБА_2 за рахунок запозичених особисто нею коштів у ОСОБА_9 . Придбавши квартиру віддавати борг ОСОБА_2 не мала можливості, тому кошти за цією борговою розпискою повертала її донька ОСОБА_3 та фактично виконала її зобов`язання. Тобто, фактично квартира була придбана за кошти ОСОБА_3 .

Оцінюючи доводи відповідача ОСОБА_2 щодо належності їй квартири на праві особистої власності судом було досліджено зміст наданих ОСОБА_2 розписок про отримання коштів у борг, покази свідків та покази самих відповідачів, допитаних з їх згоди у якості свідків.

Із змісту копій наданих суду розписок, оригінали яких були оглянуті в суді першої інстанції вбачається, що 17.11.2015 року ОСОБА_2 отримала в борг у ОСОБА_9 грошові кошти в сумі 470000 гривень, зобов`язалась повернути кошти в строк до 16.11.2017 року, повернення грошових кошітв було визначено частками, або в повному розмірі, визначено плату за користування коштами в 23500 гривень, повернення коштів гарантувала придбаною в найближчий час нерухомістю. Дана розписка була підписана ОСОБА_2 та двома свідками ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , що підтверджували факт передачі грошових коштів.

Відповідно до розписки від 24.06.2016 року ОСОБА_3 передала ОСОБА_9 грошові кошти в сумі 210000 гривень, в рахунок боргового зобов`язання ОСОБА_2 .. Дана розписка була підписана ОСОБА_3 та двома свідками ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , що підтверджували факт передачі грошових коштів. Також, окремою розпискою, складеною ОСОБА_9 24.06.2016 року підтверджувався факт отримання від ОСОБА_3 , в рахунок часткового погашення боргу суми в розмірі 210000 гривень, розписка підписана ОСОБА_9 та свідками ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , що підтверджували факт передачі грошових коштів.

Відповідно до розписки від 11.04.2017 року ОСОБА_3 передала ОСОБА_9 грошові кошти в сумі 283500 гривень, в рахунок боргового зобов`язання ОСОБА_2 .. Дана розписка була підписана ОСОБА_3 та двома свідками ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , що підтверджували факт передачі грошових коштів та свідчили про дострокове виконання зобов`язань, взятих на себе ОСОБА_2 за розпискою від 17.11.2015 року. Також, окремою розпискою, складеною ОСОБА_9 11.04.2017 року підтверджувався факт отримання коштів на погашення боргу суми в розмірі 283500 гривень та відсутність претензій до ОСОБА_2 за борговим зобов`язанням від 17.11.2015 року, розписка підписана ОСОБА_9 та свідками ОСОБА_10 та ОСОБА_12 , що підтверджували факт передачі грошових коштів.

Суд першої інстанції надав вірну оцінку зазначеним доказам, обґрунтовано вважав доведеним факт складання боргових розписок, обставини їх написання, отримання ОСОБА_2 грошових коштів у борг.

Водночас, такі доводи не спростовують висновків суду про те, що спірне нерухоме майна є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Матеріалами справи підтверджено, що при нотаріальному посвідченні договору купівлі-продажу від 24.12.2015 року ОСОБА_5 надав нотаріально посвідчену згоду на придбання спірного нерухомого майна.

Відповідач ОСОБА_2 не заперечувала, що її чоловік за життя був обізнаний про придбання нерухомості, про запозичення коштів, надавав згоду на придбання квартири, із змісту договору купівлі-продажу не вбачається, що даний об`єкт нерухомості придбаний у особисту власність відповідача, в період перебування в шлюбі з моменту придбання квартири та до самої смерті ОСОБА_5 дій щодо відчуження даного об`єкту, будь-яких судових рішень, якими встановлено право особистої власності на квартиру не приймалось. Оскільки право спільної сумісної власності подружжя презюмується, суд першої інстанції обґрунтовано вважає, що відповідач ОСОБА_2 , мала право розпорядження належною їй часткою, а не квартирою в цілому.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом переконливості своїх вимог є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).

За положеннями ч.1, ч.3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень

При цьому, згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.

Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Відповідачами не було надано належних, достатніх та допустимих доказів, які б у їх сукупності свідчили про те, що квартира купувалася за рахунок джерел, які б свідчили про їх особисте походження однієї із сторін, і суд не мав підстав вважати, що квартира чи її частина може належати одному із подружжя.

Таким чином, суд першої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку про те, що квартира АДРЕСА_2 була спільною сумісною власності ОСОБА_13 та ОСОБА_2 тому, виходячи із рівності часток майна подружжя, кожному з них на праві власності належало по 1 /2 частці вказаної квартири.

ОСОБА_1 в межах передбаченого законом шестимісячного терміну, звернулась до Десятої Харківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_5 .

Також до нотаріальної контори із заявами також звернулися мати померлого - ОСОБА_7 та син - ОСОБА_6 , які в свою чергу відмовилися від належної їй частки спадкового майна на користь ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно частини першої статті 1266 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Стаття 1267 ЦК України визначає, що частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

Таким чином, суди дійшли правильного висновку про те, що після смерті ОСОБА_5 частка спірної квартири увійшла у спадкову масу.

З цих підстав ОСОБА_2 також належало право спільної власності на 1/2 частку спірної квартири, як об`єкту права спільної сумісної власності подружжя, якою вона мала право розпоряджатися на власний розсуд, у тому числі шляхом укладання договору дарування такої частки на користь своєї дочки ОСОБА_3 .

Проте, ОСОБА_2 не будучи власником всієї квартири АДРЕСА_2 , неправомірно розпорядилася 1/2 часткою цієї квартири, яка належала на праві спільної власності ОСОБА_5 після його смерті.

Таким чином ОСОБА_2 порушила право позивача як спадкоємця прав та обов`язків ОСОБА_5 здійснити право на спадкування 1/2 частки квартири та одержати свідоцтва на право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 .

На підставі викладеного суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що зміст договору дарування квартири, укладений 28.08.2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Куксіним С.Ю., реєстровий номер 2252 не відповідає вимогам ЦК України, оскільки у власності дарувальника перебувала лише 1/2 частка квартири, а тому вона неправомірно відчужила на користь ОСОБА_3 іншу 1/2 частку квартири, власником якої вона не була і право на яку їй не належало на момент відчуження, що є підставою для визнання такого правочину недійсним.

Однак колегія суддів не погоджується із висновком суду про те, що є підстави для визнання недійсним договору дарування 1/2 частин квартири АДРЕСА_2 , що укладений 28.08.2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Куксіним С.Ю., реєстровий номер 2252 з огляду на таке.

Право спільної сумісної власності подружжя на квартиру визначає, що частки подружжя є рівними та спадковою часткою в даному випадку є 1/2 частина квартири, що належала за життя ОСОБА_5 .

З матеріалів справи вбачається, що на спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 мають право 4 особи ОСОБА_7 ОСОБА_1 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 частка кожного з них в спадковому майні складає по 1/8 квартири. Оскільки ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , відмовились від спадщини на ім`я ОСОБА_1 , вона претендує на 3/8 частки в спадковому майні.

У зв`язку із чим договір дарування квартири АДРЕСА_2 , що укладений 28.08.2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Куксіним С.Ю., реєстровий номер 2252 підлягає визнанню недійсним лише щодо 3/8 частин спірної квартири, а рішення суду - відповідній зміні.

Судом першої інстанції було відмовлено у визнанні за ОСОБА_1 права власності на 3/8 частини квартири АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за законом, після померлого ОСОБА_5 , яка належала йому на праві спільної сумісної власності.

ОСОБА_1 рішення суду першої інстанції в цій частині, а також в частині відмови у задоволенні позову про визнання договору дарування квартири від 22.01.2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Івакіною Т.В., реєстровий номер 81, недійсним - не оскаржувала, у зв`язку із чим колегія суддів не вбачає підстав для перегляду рішення суду в цих частинах.

Також колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині скасування державної реєстрації права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 за ОСОБА_4 , на підставі договору дарування від 22.01.2019 року за №81.

За загальним правилом, встановленим ч. 1 ст. 216 ЦК України, наслідком недійсності правочину є двостороння реституція, відповідно до якої кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

В абзацах 1, 2, 3 пункту 10 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено судом, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша стаття 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.

Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15).

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Стосовно ефективності способу захисту порушеного права власника було висловлено правову позицію Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17.

Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника.

У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

При цьому особа не позбавлена можливості захистити своє порушене право у спосіб, визначений законом.

Позивач із вимогами про витребування майна із чужого незаконного володіння не зверталася, право власності в порядку спадкування на спірне майно за нею не визнано, вимоги про скасування державної реєстрації права власності на 1/2 частини спірної квартири за ОСОБА_4 не є самостійними, тому висновки суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення цих вимог є передчасними.

Відповідно до п. 2 ч. 1ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст.367,368,376,379,381,382,383,384,389 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 17 березня 2020 року в частині визнання недійсним договору дарування від 28.08.2018 року змінити.

Визнати недійсним договір дарування 3/8 частин квартири АДРЕСА_2 , що укладений 28.08.2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Куксіним С.Ю., реєстровий номер 2252.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 17 березня 2020 року в частині скасування державної реєстрації права власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 за ОСОБА_4 , на підставі договору дарування від 22.01.2019 року за №81 скасувати. У задоволенні цих позовних вимог - відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді С.С. Кругова

О.В. Маміна