справа № 382/626/16-ц
провадження №22-ц/824/7845/2020
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Голуб С.А., Журби С.О.,

за участю секретаря судового засідання - Костецької М.К.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Яготинського районного суду Київської області від 11 червня 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2016 року публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що 16 липня 2008 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту №0, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 22 021,00 доларів США з терміном повернення до 16 липня 2015 року та сплатою протягом перших 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, 14,50 % річних. Після закінчення цього строку та кожного наступного місяця, кредитування процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов кредитного договору.

26 березня 2009 року між сторонами укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору, відповідно до умов якої кінцевий термін повернення кредиту визначений не пізніше 16 липня 2025 року.

З метою забезпечення виконання кредитних зобов`язань між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки від 16 липня 2008 року № 216814.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору 20 січня 2016 року банківською установою направлено відповідачам вимоги про погашення заборгованості, які не були виконані.

Станом на 25 квітня 2016 року розмір кредитної заборгованості становить 20 511,92 доларів США, з яких: 17 674,73 доларів США - кредитна заборгованість; 2 837,19 доларів США - заборгованість за процентами; 19 423,60 грн - заборгованість зі сплати пені за несвоєчасне погашення кредиту та процентів, з яких, зокрема, 4 511,41 грн - пеня за прострочення сплати кредиту та 14 912,19 грн - пеня за прострочення сплати процентів, яку позивач просив стягнути солідарно з відповідачів.

Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 11 червня 2018 року в задоволенні позову ПАТ «УкрСиббанк» відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 13 листопада 2018 року рішення Яготинського районного суду Київської області від 11 червня 2018 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 квітня 2020 року постанову Київського апеляційного суду від 13 листопада 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 07 травня 2020 року справу прийнято до провадження та призначено до розгляду.

ПАТ «УкрСиббанк» не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд неповно дослідив обставини справи, не надав їм належної правової оцінки та дійшов помилкових висновків при вирішенні спору.

Банк суду першої інстанції надав виписку з кредитного договору від 26 березня 2009 року та розгорнутий розрахунок заборгованості, які відображають детальну інформацію про розміри отриманих та повернутих коштів та залишку заборгованості.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_3 подали відзив, у якому просять залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, які ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

В обгрунтування відзиву зазначено, що вимоги позивача незаконні та необґрунтовані, а тому у їх задоволенні слід відмовити з наступних підстав. Умовами кредитного договору передбачено, що кредит надається шляхом зарахування Банком коштів на відкритий у Банку поточний рахунок позичальника № НОМЕР_1 . Однак матеріали справи не містять документів, які підтверджують виконання умов кредитного договору банком. Також кредитний договір не містить інформації щодо позичкового рахунку позичальника, який є обліковим для виконання зобов`язання за кредитним договором. Жодного договору про відкриття банківських рахунків банком не надано. Первинні документи, на підставі яких встановлено розмір заборгованості до матеріалів справи не додано.

Висновки Експертно-дослідної служби, відповідно до яких встановлено, що за наявними матеріалами не видається можливим встановити дійсний розмір заборгованості по договору, скаржником не спростовано.

Враховуючи наведене, на думку відповідачів банком не підтверджено належними та допустимими доказами надання кредитних коштів у розмірі 22021 долар США, зокрема факт отримання кредитних коштів у валюті.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що 16 липня 2008 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 укладений договір про надання споживчого кредиту №0, згідно з яким останньому надано кредит у розмірі 22 021,00 доларів США з терміном повернення до 16 липня 2015 року та сплатою протягом перших 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, 14,50 % річних.

Додатковою угодою від 16 липня 2018 року №1 до договору про надання споживчого кредиту внесено зміни щодо умов кредитного договору при реструктуризації, відповідно до умов якої змінено ануїтетний платіж та встановлено в розмірі 282,00 долари США зі строком сплати 26 числа кожного місяця, змінено кінцевий термін повернення кредиту та визначений не пізніше 16 липня 2025 року, перенесено строки виконання зобов`язань зі сплати прострочених процентів. Сторони домовились, що для ідентифікації договору може застосовуватись як номер договору зазначений при його укладенні № 0, так і реєстраційний номер в системі обліку банку, а саме № 1.

З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором 16 липня 2008 року між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 216814, а 26 березня 2009 року між ними укладено додаткову угоду № 1 до договору поруки № 216814, за умовами якої ОСОБА_2 надала згоду забезпечувати змінене основне зобов`язання.

Згідно розрахунку заборгованості у ОСОБА_1 станом на 25 квітня 2016 року виникла заборгованість у розмірі 20 511,92 доларів США, з яких: 17 674,73 доларів США - кредитна заборгованість; 2 837,19 доларів США - заборгованість за процентами; 19 423,60 грн - заборгованість зі сплати пені за несвоєчасне погашення кредиту та процентів, з яких: 4 511,41 грн - пеня за прострочення сплати кредиту; 14 912,19 грн - пеня за прострочення сплати процентів.

Згідно виписки за особовим рахунком ОСОБА_1 від 16 липня 2008 року на рахунок № НОМЕР_2 зараховано кошти згідно з угодою від 16 липня 2008 року № 0 у розмірі 22 021,00 доларів США, що еквівалентно 106 583,84 грн.

Відповідно до висновку експерта Експертно-дослідної служби України Тарасової О. Б., за результатами проведення у ході розгляду справи судово-економічної експертизи від 05 березня 2018 року, зокрема, не встановлено документальне підтвердження надання кредиту (оформлення) за договором від 16 липня 2008 року № 0, відсутні меморіальні документи (передбачені пунктом 4.6. постанови Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254), які підтверджують здійснення безготівкових операцій із надання кредитних коштів на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_2 .

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, що банк документально не підтвердив надання та отримання ОСОБА_1 кредиту, відсутні документи, які б підтвердили виконання кредитного договору позивачем. Доданий до матеріалів справи кредитний договір не містить інформації щодо позичкового рахунку позичальника, який є обліковим для виконання зобов`язань за кредитним договором. Крім того, позивачем до матеріалів справи надано два неузгоджені між собою оригінали додаткових угод з оригіналами додатків до них з різними умовами погашення заборгованості за період з 26 березня 2009 року до 25 квітня 2016 року, що унеможливлює встановлення дійсного розміру заборгованості відповідача.

Проте з висновком суду першої інстанції повністю погодитись не можна, виходячи з такого.

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Аналогічний висновок зроблений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (стаття 79 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (частина перша статті 79 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.

Виходячи з принципу диспозитивності, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до пункту 4 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода у наданні суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За змістом частини п`ятої статті 13 ЦПК України на суд покладені обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій.

Як встановлено матеріалами справи, ОСОБА_1 підписав договір про надання споживчого кредиту 16 липня 2008 року.

Відповідно до пункту 1.1. кредитного договору банк зобов`язався надати позичальнику однією сумою, а позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використати і повернути банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 22021 долар США та сплатити проценти за його користування шляхом внесення ануїтентних платежів зі сплатою щомісячно 420 дол. США не пізніше 16 липня 2015 року.

ОСОБА_1 заперечує проти задоволення позову з підстав недоведеності належними та допустимими доказами виконання банком обов`язку щодо надання йому кредитних коштів.

Відповідно до частини 1 статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

У наданих суду першої інстанції запереченнях представник, який діє в інтересах відповідачів зазначає, що ОСОБА_1 укладаючи кредитний договір вважав, що уклав кредитний договір у національній валюті, тому як отримані кошти були в національній валюті.

Таким чином, позичальник визнав факт отримання кредитних коштів, однак не визнає факт отримання кредитних коштів у іноземній валюті.

Відповідно до наданої ПАТ «УкрСиббанк» виписки по особовому рахунку № НОМЕР_2 ОСОБА_1 16 липня 2008 року банком було перераховано еквівалент 22 021 дол. США на суму 106 583,84 грн на підставі підписаної позичальником заяви на видачу готівки №67 від 16 липня 2008 року, яка наявна у матеріалах кредитної справи.

26 березня 2009 року ним була підписана додаткова угода про зміну строку повернення кредиту до 2025 року і відповідно змінено розмір ануїтетного платежу до 282,00 дол. США. Свій підпис відповідач не заперечував.

Таким чином, враховуючи визнання позичальником факту отримання грошових коштів банку, фактичне часткове виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, підписання позичальником додаткової угоди до кредитного договору, апеляційний суд дійшов висновку, що обставини укладення кредитного договору, виконання банком зобов`язань щодо надання кредитних коштів та часткового виконання позичальником зобов`язань щодо повернення кредитних коштів є доведеними внаслідок визнання цих обставин сторонами.

Заперечення позичальника щодо отримання від банку грошових коштів не у доларах США, а у гривнях не доведені належними та допустимими доказами. Крім того, відповідно до умов кредитного договору та додаткової угоди позичальник зобов`язався виконувати зобов`язання щодо повернення грошових коштів у доларах США.

Обов`язок доказування покладається на обидві сторони. Ураховуючи предмет спору на відповідача покладається обов`язок спростувати наданий банком розмір заборгованості, що відповідає умовам договору, довести наявними у нього квитанціями про сплату платежів, що він за вказаний банком період належно виконував умови кредитного договору.

Відповідно до висновку судового експерта Тарасової О.Б. за результатами проведення судово-економічної експертизи від 05 березня 2018 року №223/03/2018 за наявними матеріалами не вдається за можливе встановити дійсний розмір заборгованості по договору про надання споживчого кредиту №0 від 16 липня 2008 року.

Відповідно до статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Як вбачається із висновку експертизи, експерт не зміг надати відповідь щодо розміру заборгованості, при цьому експертом не було встановлено відсутність заборгованості. Крім того, висновки експерта ґрунтуються на відсутності документально підтверджених доказів здійснення оплати відповідачем та розміру виконання ним грошового зобов`язання.

Інші висновки експерта не входять в предмет доказування у цьому спорі та не спростовують заявлені позивачем вимоги та визнані сторонами обставини.

Таким чином, суд з урахуванням обставин справи самостійно визначає суми, які підлягають стягненню, та вирішує питання про стягнення доведеної суми заборгованості, щодо якої у суду не має сумніву, оскільки за кредитним договором банк зобов`язувався надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Оскільки позичальником не надані до матеріалів справи квитанції про сплату платежів та не наведено власний розрахунок заборгованості, апеляційний суд перевіряє наданий позивачем розрахунок, яким банк визнає часткове виконання позичальником кредитних зобов`язань.

Як вбачається із матеріалів справи, спору щодо розміру процентної ставки та черговості погашення заборгованості не має, оскільки позичальник заперечень з приводу розміру процентної ставки не заявляв.

Досліджуючи у судовому засіданні два оригінали додаткових угод від однієї і тієї дати та за одним і тим самим номером, апеляційним судом встановлено, що розмір ануїтентного платежу у цих договорах відрізняється: 280 доларів США та 282 долари США. Обидва договори підписані представником банку, позичальником та поручителем. Із пояснень банку, які не спростовані позичальником слідує, що позичальник виконував зобов`язання шляхом сплати ануїтентного платежу у розмірі 282 долари США.

Як убачається із довідки-розрахунку заборгованості за кредитом у період з 16 липня 2008 року по 16 березня 2009 року позичальником було погашено заборгованість на загальну суму 951,84 долар США, у зв`язку з чим залишок заборгованості склав 21069,16 доларів США (а.с. 19, Т1).

За період з 26 березня 2009 року по 25 квітня 2016 року позичальником було погашено заборгованість на загальну суму 3394,43 долари США, у зв`язку з чим залишок заборгованості склав 17674,73 долари США (а.с. 20-21, Т1).

Таким чином, сума основного боргу, що підлягає стягненню з позичальника складає 17674,73 долари США, яка доведена позивачем та не спростована відповідачами.

За період з 16 липня 2008 року по 14 квітня 2009 року було нараховано 2165,42 доларів США процентів за користування кредитом, із яких сплачено позичальником 1647,25, у зв`язку з чим залишок заборгованості за процентами склав 518,17 доларів США (а.с. 19, Т1).

За період з 27 квітня 2009 року по 31 березня 2016 року було нараховано 19944,87 долари США процентів за користування кредитом, із яких сплачено позичальником 17625,85, у зв`язку з чим залишок заборгованості за процентами склав 2319,02 доларів США станом на 31 березня 2016 року (а.с. 22-28, Т1).

Разом з тим, із матеріалів справи вбачається, що 20 січня 2016 року банк направив вимогу позичальнику та поручителю. У вимозі банк повідомив їх про наявність у позичальника заборгованості станом на 18 січня 2016 року на загальну суму 19845,19 доларів США, з яких 17674,73 кредитна заборгованість та 2170,46 простроченої заборгованості по процентам та запропоновано погасити заборгованість протягом 31 календарного дня з дати отримання цього повідомлення. У випадку не усунення порушень на 32 день з дня отримання цієї вимоги банк вимагає виконання зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту №0 від 16 липня 2008 року, а саме: сплатити банку заборгованість по поверненню суми кредиту у повному обсязі, сплатити нараховані проценти, що разом складає 19845,19 доларів США.

Згідно із наявними у матеріалах справи доказами про вручення вимоги (а.с.18, Т1) позичальник та поручитель отримали їх 23 січня 2016 року.

Таким чином, кінцевий термін виконання вимоги, а відтак строк виконання кредитних зобов`язань у повному обсязі настав 24 лютого 2016 року.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Отже, право банку як кредитора нараховувати передбачені договором проценти за спірним кредитом припиняється внаслідок пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України з 24 лютого 2016 року.

Враховуючи наведені обставини нараховані згідно наданого позивачем розрахунку проценти за користування кредитом слід зменшити на суму нарахованих у період з 26 лютого 2016 року по 31 березня 2016 року процентів у розмірі 445,47 доларів США, у зв`язку з чим сума процентів за користування кредитом, яка підлягає стягненню за період з 16 липня 2008 року по 24 лютого 2016 року становить 2391,72 долар США.

Крім того, відповідно до пункту 8.1 кредитного договору за порушення позичальником термінів погашення будь-яких своїх грошових зобов`язань, передбачених договором, зокрема термінів повернення кредиту (всієї суми або його частини) та/або термінів сплати процентів, банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити банку пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого розраховується за офіційним обмінними курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені, якщо сума такої заборгованості виражена у іноземній валюті. Пеня нараховується за кожен день прострочення, включаючи день погашення заборгованості, але в будь-якому випадку такий розмір пені не може перевищувати розмір, встановлений чинними законодавством України на момент її нарахування. При цьому банк може використати таке право на застосування пені, починаючи з 32 календарного дня, рахуючи з дати порушення позичальником терміну виконання свого грошового зобов`язання, передбаченого договором.

Згідно з розрахунком банку пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом за період з 29 травня 2015 року по 22 квітня 2016 року становить 4511,41 грн. Оскільки указана сума є обґрунтованою, не спростованою відповідачами, тому позовні вимоги в частині стягнення на користь позивача вказаної суми підлягають задоволенню.

Позивачем також було нараховано пеню за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за користування кредитом за період з 18 липня 2015 року по 25 квітня 2016 року у сумі 14912,19 грн.

Указаний розрахунок пені у період з 29 січня 2016 року по 21 квітня 2016 року підлягає перерахунку шляхом нарахування пені на суму простроченої заборгованості за процентами у сумі 1431,85 грн за 116 днів з урахуванням подвійної облікової ставки 44 % річних та за 4 дні у період з 22 квітня 2016 року по 25 квітня 2016 року з урахуванням подвійної облікової ставки 38 % річних, що становить відповідно 2749,15 грн та 5,73 грн, оскільки підстав для нарахування нових процентів після 24 лютого 2016 року у банку не було.

Відповідно до здійсненого апеляційним судом розрахунку пеня на суму простроченої заборгованості за процентами у період з 18 липня 2015 року по 28 січня 2016 року становить 8485,05 грн та за період з 29 січня 2016 року по 25 квітня 2016 року становить 2754,88 грн, всього 11239,93 грн, яка підлягає стягненню.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із частиною першою статті 553, частиною першою статті 554 ЦК України (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Обставини, які свідчать про наявність підстав для визнання поруки припиненою поручителем заявлено не було та судом не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є доведеними, у зв`язку з чим оскаржуване рішення підлягає скасуванню на підставі статті 376 ЦПК України з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог про стягнення з відповідачів солідарно заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до частини 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Із матеріалів справи вбачається, що позивачем було сплачено 8089,06 грн судового збору за подання позову відповідно до платіжного доручення № від 25 квітня 2016 року та 12133,29 грн судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до платіжного доручення № від 30 серпня 2018 року. Всього позивачем було сплачено 20222,35 грн. Оскільки позовні вимоги були задоволені на 91 %, відповідно підлягає відшкодуванню на користь позивача пропорційно розміру задоволених вимог 18402,34 грн за рахунок відповідачів порівно.

Керуючись ст. 365, 367,369,376, 381 - 384 ЦПК України апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» задовольнити частково.

Рішення Яготинського районного суду Київської області від 11 червня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , Ідентифікаційний код : НОМЕР_3 ) та з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , Ідентифікаційний код : НОМЕР_4 ) на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (04070, місто Київ, вулиця Андріївська 2/12, ) 17674 (сімнадцять тисяч шістсот сімдесят чотири) 73 долари США кредитної заборгованості, 2391 (дві тисячі триста дев`яносто один) 72 долар США заборгованості по процентам, 4511 (чотири тисячі п`ятсот одинадцять) гривень 41 коп. пені за прострочення сплати кредиту та 11239 (одинадцять тисяч двісті тридцять дев`ять) гривень 93 коп. пені за прострочення сплати процентів.

У задоволені іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , Ідентифікаційний код: НОМЕР_3 ) на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (04070, місто Київ, вулиця Андріївська 2/12, ) 9201 ( дев`ять тисяч двісті одну) гривню 17 коп. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , Ідентифікаційний код: НОМЕР_4 ) на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (04070, місто Київ, вулиця Андріївська 2/12, ) 9201 ( дев`ять тисяч двісті одну) гривню 17 коп. судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 червня 2020 року.

Головуючий Т.О. Писана
Судді С.А. Голуб
С.О. Журба