Справа № 161/4645/20 Головуючий у 1 інстанції: Черняк В. В.
Провадження № 22-ц/802/880/20 Категорія: 76 Доповідач: Карпук А. К.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів Бовчалюк З.А., Здрилюк О.І.,

секретар Ковалько О. М.

з участю: представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

представників третіх осіб - Дубінського А. В., Томаченка О.В,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Комунального закладу «Одерадівський заклад дошкільної освіти «Ромашка» Луцького району, треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Заборольська сільська рада Луцького району, Гуманітарний відділ Заборольської сільської ради, про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації за невикористану відпустку та стягнення моральної шкоди за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_3 , подану в її інтересах представником ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 липня 2020 року,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_3 звернулась до суду із даним позовом покликаючись на такі обставини.

З 01.10.2013 працювала на посаду підсобного працівника (0,5 ставки) та пралі (0,25 ставки). Пізніше її було переведено на повну ставку пралі/підсобного робітника Комунального закладу «Одерадівський заклад дошкільної освіти «Ромашка». Наказом директора Одерадівського ЗДО від 18.02.2020 № 07 їй оголошено догану за порушення трудової дисципліни, а саме, перебування на роботі 17.02.2020 в нетверезому стані. Зазначає, що в наказі № 07 від 18.02.2020 містяться неправдиві відомості, оскільки 17.02.2020 вона була твереза, однак, дуже погано себе почувала у зв`язку з фізичним виснаженням, оскільки одночасно доглядала двох хворих осіб, які потребували постійного стороннього догляду (свекруху, яка була в надзвичайно важкому стані, та сина, який захворів на ГРВІ, хвороба супроводжувалась високою температурою 39,9). У зв`язку з поганим самопочуттям прилягла на своєму робочому місці (в пральні), щоб не впасти і не травмуватись. Вона чула, як відкрились двері, хтось зайшов в кімнату, постояв і вийшов, зачинивши двері зовні на замок. Вона не могла відкрити очі, бо їй було дуже важко. Коли стан трохи покращився, піднялась і приступила до роботи. Наступного дня вона надала письмові пояснення з приводу такої події. На підставі її пояснень та підробленого акту про перебування ОСОБА_3 на роботі в нетверезому стані, який під тиском директора підписали працівники, директором було видано оскаржуваний наказ № 07 від 18.02.2020, який вона відмовилась підписувати, але ознайомилась та отримала копію. В подальшому директор Одерадівського ЗДО щодня викликала її до себе в кабінет, приходила на її робоче місце і в грубій формі вимагала у неї написати заяву про звільнення. Наказом директора Одерадівського ЗДО № 10-А від 19.02.2020 скасовано наказ № 07 від 18.02.2020 та видано наказ № 11 від 24.02.2020 про звільнення ОСОБА_3 на підставі п.7 ст. 40 КзПП України. Вважає, що акт про перебування ОСОБА_3 на роботі в нетверезому стані від 18.02.2020 підписаний комісією, створеною з порушенням вимог чинного законодавства. Скасування наказу про оголошення догани протиправне, оскільки дія наказу про оголошення догани вичерпана його виконанням (оголошенням). Роботодавцем порушено ст. 61 Конституції України, яка забороняє повторне притягнення особи до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. У її діях не було умислу, вона не передбачала і не бажала настання шкідливих наслідків від того, що вона припинить роботу і ляже в приміщенні пральні. Роботодавець грубо порушив ст. 149 КЗпП України, зокрема, не врахував ступінь тяжкості вчиненого проступку.

Зазначає, що незаконним звільненням з роботи їй заподіяно моральну шкоду, яка полягає у душевних хвилюваннях. Багато людей, у тому числі, її діти, дізнались про ганебні підстави її звільнення, що змушує її постійно виправдовуватись і пояснювати дійсні обставини. Запис про догану за перебування на роботі в нетверезому стані та звільнення створить природну насторогу у будь-якого потенційного роботодавця, до якого вона звернеться в майбутньому для працевлаштування. На даний час вона не має змоги забезпечувати дітей і від цього дуже страждає. Завдану моральну шкоду оцінює в розмірі 5 000 грн.

Просила поновити її на роботі на посаді пралі/підсобного робітника в Комунальному закладі «Одерадівський заклад дошкільної освіти «Ромашка»; визнати незаконним і скасувати Наказ № 07 від 18.02.2020 в частині, яка гласить про перебування на робочому місці у стані алкогольного сп`яніння; визнати незаконним та скасувати Наказ № 11 від 24.02.2020 про звільнення ОСОБА_3 з посади пралі/підсобного працівника; стягнути з Комунального закладу «Одерадівський заклад дошкільної освіти «Ромашка» середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 16 785, 92 грн. та компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 2 974, 72 грн.; стягнути з Комунального закладу «Одерадівський заклад дошкільної освіти «Ромашка» завдану моральну шкоду в розмірі 5 000, 00 грн.,покласти на відповідача судові витрати.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 01.07.2020 відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач подала апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове удове рішення про задоволення позову. Зазначає, що її двічі притягнуто до дисциплінарної відповідальності за одне і теж саме порушення. Також наказ про оголошення догани не міг бути скасованим, оскільки він є індивідуальним нормативно-правовим актом, який вичерпав свою дію одноразовою реалізацією.Вказує на порушення судом норм процесуального парва.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач Гуманітарний відділ Заборольської сільської ради Луцького району Волинської області просить рішення суду залишити без змін. Вказує, що перебування на роботі позивача ОСОБА_3 у стані алкогольного сп`яніння підтверджено актом. Педагогічні ради відбувались упродовж 2020 року згідно з графіком, питання щодо дисциплінарної відповідальності працівників виносяться на розгляд педагогічної ради її головою, ураховуючи їх важливість і значимість для закладу.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом завідувача Одерадівського ДНЗ Савлук О.В. № 19 від 26.09.2013 ОСОБА_3 з 01.10.2013 прийнята на посаду підсобного працівника (0,5 ставки) та пралі (0,25 ставки).

Одерадівський ДНЗ 10.01.2020 перейменовано на Одерадівський ЗДО.

Актом від 18.02.2020 року, складеним та підписаним комісією з трудових спорів: вихователем ОСОБА_4 , вихователем ОСОБА_5 , помічником вихователя ОСОБА_6 , помічником вихователя ОСОБА_7 , кухарем ОСОБА_8 , завгоспом ОСОБА_9 , зафіксовано факт перебування пралі/підсобного робітника ОСОБА_3 17.02.2020 року о 15.30 год. на робочому місці у нетверезому стані, про що свідчила її порушена координація рухів, запах алкоголю з порожнини рота та її загальні поведінка, яка не відповідала обстановці.

Директором Одерадівського ЗДО 18.02.2020 видано наказ № 07 про оголошення ОСОБА_3 догани за порушення трудової дисципліни (перебування на робочому місці у стані алкогольного сп`яніння) (а.с.20).

Наказом директора Одерадівського ЗДО № 10-А від 19.02.2020 ОСОБА_2 визнано таким, що не є дійсним та скасовано наказ № 07 від 18.02.2020.

Згідно з наказом № 11 від 24.02.2020 ОСОБА_3 , пралю/підсобного працівника, звільнено з роботи 24.02.2020 на підставі ст.40 п.7 КЗпП України (за перебування працівником на роботі в нетверезому стані), про що в трудовій книжці ОСОБА_3 зроблено відповідний запис.

Можливість звільнення працівника за появу на роботі у нетверезому або іншому подібному стані передбачена пунктом 7 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі Ї КЗпП), у якій вказано, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем у випадку появи працівника на роботі в нетверезому стані, стані наркотичного або токсичного сп`яніння.

У пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 № 9 зазначено, що за появу на роботі у нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння працівники можуть бути звільнені з роботи в будь-який час робочого дня, незалежно від того, чи були вони відсторонені від роботи, чи продовжували виконувати трудові обов`язки.

Нормами Кодексу законів про працю не визначено порядку фіксування перебування працівника в нетверезому стані, відтак суд першої інстанції обґрунтовано визнав належним доказом складений 18.02.2020 акт, у якому зафіксовано перебування позивача на роботі в стані алкогольного сп`яніння, пославшись на Постанову Верховного Суду від 23.01.2018 у справі №640/17224/15-ц, у якій Верховний Суд зазначив, що нетверезий стан працівника може бути підтверджений, як медичним висновком так і іншими видами доказів. При цьому обов`язок спростувати доводи роботодавця про перебування працівника на роботі в стані алкогольного сп`яніння покладається на працівника.

В суді апеляційної інстанції представник позивача повідомила, що ні 17.08.2020, ні 18.08.2020 позивач не зверталася до медичної установи для обстеження чи медичного огляду, з метою спростування доводів роботодавця про перебування її в стані алкогольного сп`яніння. Крім того, у даному судовому засіданні представник позивача повідомила суду про відсутність доказів про незадовільний загальний стан здоров`я позивача 17.08.2020, оскільки ні в цей день, ні в подальші дні вона за медичною допомогою не зверталась.

Аргументи позивача про те, що акт складений некомпетентним органом є неспроможними, оскільки у даному випадку акт є документом, у якому очевидці (свідки) підтвердили подію своїми підписами, а чинне законодавство не містить вимог про створення певної комісії для складання акта такого змісту.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем дотримано процедури накладення дисциплінарного стягнення, запропоновано ОСОБА_3 надати письмові пояснення, і вона такі пояснення надала (а.с.19).

На виконання вимог ст. 149 КЗпП при обранні виду стягнення роботодавець врахував ступінь тяжкості вчиненого проступку , обставини, за яких вчинено проступок і попередню роботу працівника. Зокрема, враховано, що ОСОБА_3 є працівником закладу дошкільної освіти, і в даному випадку, не має значення та обставина, що вона не відноситься до педагогічних працівників, оскільки з`явилася на роботу у нетверезому стані в заклад, де перебувають діти. Як пояснила керівник закладу , ОСОБА_3 неодноразово з"являлася на роботі в нетверзому стані, їй не раз були зроблені усні зауваження про недопустимість такої поведінки.

Доводи апеляційної скарги про те, що видавши наказ про звільнення з роботи, відповідач вдруге притягнув її до дисциплінарної відповідальності за одне і те ж саме порушення трудової дисципліни апеляційний суд відхиляє, оскільки наказ про оголошення догани був скасований роботодавцем і лише після цього видано наказ про звільнення.

Покликаючись на те, що наказ про оголошення догани є актом індивідуальної дії, а тому не може бути скасованим самим роботодавцем, позивач ОСОБА_3 не оскаржила наказу директора Одерадівського закладу дошкільної освіти № 10-А від 19.02.2020 про скасування наказу № 07 від 18.02.2020 про оголошення догани, тому цей наказ є чинним. Наведене спростовує доводи позивача про те, що її двічі притягнуто до відповідальності за одне і те ж саме правопорушення.

За змістом ч.4 ст. 149 КЗпПУ стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Відмова працівника від ознайомлення з наказом про оголошення стягнення або від посвідчення цього факту своїм підписом не ставить під сумнів чинність стягнення.

Факт відмови від ознайомлення з наказом про звільнення та підпису в Книзі руху трудових книжок засвідчено актом комісії по Одерадівському ЗДО від 24.02.2020.

Довідкою за підписом начальника Гуманітарного відділу Заборольської сільської ради Луцького району Волинської області № 109/01-07 від 27.04.2020 підтверджується про проведений повний розрахунок з ОСОБА_3 та розрахунковий листок № 1110 за лютий 2020 року.

Посилання позивача на те, що Гуманітарний відділ Заборольської сільської ради безпідставно залучений до участі у справі, оскільки не зареєстрований як юридична особа, спростовується витягом з ЄДР та Положенням про відділ (а.с. 146-149).

Встановивши наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Згідно з приписами статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статями 367, 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 , подану в її інтересах представником ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 липня 2020 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту даної постанови.

Головуючий

Судді: