Справа № 234/8654/20
Провадження № 2/234/2623/20
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2020 року м. Краматорськ

Краматорський міський суд Донецької області в складі:

головуючого судді Нейло І.М.,

за участю секретаря судового засідання Ридош Г.Ю.,

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні Краматорського міського суду Донецької області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 , обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він є власником зазначеної квартири. В спірній квартирі зареєстрований відповідач, який був вселений в квартиру з дозволу колишнього власника ОСОБА_4 , яка померла. Успадкувавши після смерті матері квартиру позивач використовує її для проживання. Спільне проживання в квартирі з чужою особою, обмежує його права як власника квартири та створює незручності, що призводить до виникнення конфліктних ситуацій. У зв`язку з тим, що відповідач не бажає добровільно знятись з реєстраційного обліку, просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 .

Позивач в судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог з тих підстав, що в спірні квартирі зареєстрований з 04.01.2007 р. з дозволу колишнього власника ОСОБА_5 , з якою перебували у фактичних шлюбних відносинах впродовж 30 років. Після смерті ОСОБА_5 продовжує проживати у спірній квартирі оскільки іншого житла немає. Після вселення в квартиру позивача у них виникли конфліктні взаємовідносини, просив в позовних вимогах відмовити.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснив, що він є сином відповідача, відповідач проживає за адресою: АДРЕСА_2 близько тридцяти років та іншого житла у нього немає

Суд, заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, дійшов наступного висновку.

Як вбачається з копії свідоцтва про право власності на житло, квартира за адресою АДРЕСА_2 з 22.09.1994 належала на праві спільної часткової власності ОСОБА_4 та позивачу ОСОБА_1 .

Згідно копії паспорту НОМЕР_1 , виданого Краматорським МВ УМВС України в Донецькій обл. відповідач зареєстрований та проживає у спірній квартирі з 04.01.2007р. Таким чином відповідач був зареєстрований також з дозволу позивача ОСОБА_1 та має право на безстрокове користування спірною квартирою.

Після смерті ОСОБА_1 позивач отримав у спадщину Ѕ частину спірної квартири, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

В матеріалах справи відсутні відомості, що відповідач ОСОБА_2 має право власності або право на користування іншим житловим приміщенням.

Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до положень ст.ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстав, передбачених законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Отже, підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення його прав і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.

У постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши вимогу про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно зі ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї, за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до ст. 157 ЖК УРСР, членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ст. 116 ЖК УРСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Як зазначено у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року №2 "Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами ЖК України" при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК, осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Згідно зі ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами факту систематичного порушення правил співжиття, яке робить неможливим проживання позивача з відповідачем в одному будинку, враховуючи, що відповідач постійно проживає в будинку позивачки та немає іншого житла для проживання, таким чином суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог про виселення.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 141, 209, 259, 263, 265, 280-289 ЦПК України, ст. 47 Конституції України, ст. 9, 71, 72, 116, 156, 157, ЖК України, суд

В И Р І Ш И В:

В позовних вимогах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням та її виселення - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Донецького апеляційного суду через Краматорський міський суд на протязі 30 днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідкми апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення проголошено 09.10.2020р.

Суддя Краматорського

міського суду І.М. Нейло