КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2020 року

м. Київ

справа №369/3008/19

провадження № 22-ц/824/3767/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А.(суддя-доповідач),

суддів - Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Воллєт»

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1

на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 вересня 2019 року у складі судді Ковальчук Л.М.

у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Воллєт» про визнання недійсним кредитного договору, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ТОВ «ФК «Воллєт», в якому просила визнати положення пункту 2.3.1 договору № 25-12-18-0203-02 від 25 грудня 2018 року про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту (далі Договір), недійсними; надати тлумачення положенням пункту 2.3.2 Договору; визнати положення пункту 2.3.4 Договору недійсними; визнати Договір недійсним в цілому; вирішити питання судових витрат.

В обґрунтування вимог зазначала, що кредитний договір не підписувала, а дізналась про його існування в лютому 2019 року з телефонних дзвінків.

Посилалась на те, що у позивача відсутні відомості про виконання договору, уважала, що сторони не досягли згоди про істотні умови договору, звертала увагу на нечесну підприємницьку практику відповідача, незрозумілість визначення розміру процентної ставки, нарахування процентів після строку на який надано позику, умови щодо сплати неустойки.

Зазначила, що 24 січня 2019 року помилково внесла на рахунок відповідача грошові кошти у розмірі 1 920 грн, оскільки уважала, що гроші спрямовані на виконання іншого неприпиненого зобов`язання.

Вказувала на порушення положень законодавства України, зокрема ст.ст. 202, 203, 207, 215, 216, 638, 1046, 1054, 1055 Цивільного кодексу України, Закону України «Про споживче кредитування», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Закону України «Про захист прав споживачів» щодо умов кредитного договору.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 вересня 2019 року позов задоволено частково.

Надано тлумачення положенням п. 2.3.2. договору № 25-12-18-0203-02 надання коштів у позику в тому числі і на умовах фінансового кредиту від 25 грудня 2018 року, а саме нарахування процентів у разі порушення позичальником строку вказаного в п. 1.5. договору, проводиться в подвійному розмірі процентів, передбачених ч. 2 п. 2.3.1 договору, зокрема з використанням процентів у сумі 1,6% від суми позики (подвійний розмір 3,2% від суми позики).

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з указаним рішенням, 28 грудня 2019 рокупозивач звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі, оскільки вважає вказане рішення незаконним та необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків щодо відсутності підстав для визнання кредитного договору недійсним, оскільки неправильно витлумачив зміст спірних правовідносин.

Зазначає, що матеріали справи не містять даних про те, що позивач була належним чином ідентифікована при реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «ФК «Воллєт» відповідним електронним підписом, електронним цифровим підписом чи іншим аналогом власноручного підпису.

Заперечує факт отримання СМС повідомлення з одноразовим ідентифікатором та вчинення у договорі електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Зауважує, що відповідачем не надано належних, достатніх та допустимих доказів на спростування таких тверджень.

Вказує про те, що надане відповідачем в якості доказу факту переказу коштів «Повідомлення» не відповідає вимогам до первинних документів, не є первинним документом, а отже не може бути визнано належним та допустимим доказом проведення операції з перерахунку коштів.

Посилається на те, що суд першої інстанції не дослідив доводи позивача щодо відсутності в оспорюваному договорі всіх передбачених чинним законодавством істотних умов, зокрема, щодо встановлення процентної ставки.

Уважає, що суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи та не оцінив докази у порядку, визначеному ЦПК України.

Відповідач не скористався своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направив.

Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до п.1 ч.1 ст. 274 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що договір було укладено на сайті відповідача шляхом подання заяви на отримання кредитних коштів, яку позивач оформила 25.12.2018 року, отримання позивачем листа на електронну адресу та смс повідомлення, а також підписано з боку позивача за допомогою електронного підпису, у зв`язку з чим не вбачав підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання положення п. 2.3.1., 2.3.4. та кредитного договору в цілому недійсними. При цьому, дійшов висновку про наявність підстав для надання тлумачення пункту 2.3.2 договору.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Проте, рішення суду у повній мірі не відповідає вказаним нормам, що відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення у межах заявлених позовних вимог.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 25 грудня 2018 року між ТОВ «Фінансова компанія «Воллєт» та ОСОБА_1 укладено договір № 25-12-18-0203-02 надання коштів у позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту.

Вказаний договір укладено на сайті відповідача https://mywallet.net.ua шляхом подання заяви на отримання кредитних коштів, яку позивач оформила 25 грудня 2018 року, отримання позивачем листа на електронну адресу та смс повідомлення.

Без отримання листа на електронну адресу та смс повідомлення, без здійснення позивачем входу на сайт відповідача за допомогою логіна та паролю, кредитний договір між сторонами не було б укладено.

Згідно п. 2.2. договору цей договір є укладеним з моменту безготівкового перерахування суми позики на банківський рахунок, вказаний позичальником, та діє до повного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором.

Розділ 4 договору містить умови щодо повернення позики та сплати процентів за користування позикою. Пунктом 2.3.1 договору визначено процентну ставку за кредитом, розмір процентної ставки, порядок її обчислення.

Згідно п. 2.3.1. Договору, протягом строку позики, встановленого п. 1.5 цього договору, загальний розмір процентів з урахуванням фактичної кількості днів користування позикою становить 48,00% від суми позики, з яких:

8% (320 грн. 00 коп.) за перші п`ять днів користування позикою;

1,6% від суми позики, щоденно, за кожен день користування позикою, починаючи з шостого дня, в межах строку позики, встановленого в п. 1. цього Договору. При цьому, проценти за користування позикою нараховуються з дня надання позики позичальнику до дня повного погашення заборгованості за позикою включно.

З оспорюваного договору позики убачається, що цей договір підписано з боку позивача за допомогою електронного підпису / ОСОБА_1 /одноразовий ідентифікатор: НОМЕР_1 .

За транзакцією № 24575-92060-59797 від 25.12.2018 року на ім`я ОСОБА_1 було перераховано 4 000 грн на вказаний нею номер карткового рахунку.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Частиною 2 ст. 640 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладання договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно положень статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За ст. 1047 Цивільного кодексу України Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Ст. 1048 Цивільного кодексу України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Згідно ст. 1049 Цивільного кодексу України Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 1050 Цивільного кодексу України Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладення правочинів) нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: 1) основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; 2) будь-яких застережень щодо прямої чи опосередкованої підтримки виробником продавця або продукції; 3) ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг; 4) потреби у послугах, заміні складових чи ремонті; 5) характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди; 6) права споживача або небезпеки, що йому загрожує. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Суб`єкти господарювання, їх працівники несуть відповідальність за нечесну підприємницьку практику згідно із законодавством.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року № 6-1341цс15 та постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 314/2367/15-ц.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно вимог ст. 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні і оспорювані. Нікчемні - ті, недійсність яких прямо встановлена законом (ч. 1 ст. 219, ч. 1 ст. 220, ч. 1 ст. 224 ЦК України). Оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 223, ч. 1 ст. 225 ЦК України). Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом (ч. 2 ст. 215 ЦК України).

Разом з тим, як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивачем підписано особистим електронним цифровим підписом /ОСОБА_1/ одноразовий ідентифікатор: НОМЕР_1 оспорюваний договір та Додаток №1 до нього, в якому визначено графік розрахунків, за транзакцією №24575-92060-59797 від 25.12.2018 року на ім`я ОСОБА_1 було перераховано 4 000 грн на вказаний нею номер карткового рахунку.

Отже, укладений між сторонами договір містить підпис позивача, вчинений в електронному вигляді.

Доводів та доказів на підтвердження порушення відповідачем порядку надання ОСОБА_1 інформації про умови отримання кредиту, процентні ставки, порядок сплати пені тощо, які передували укладенню оспорюваних договорів, стороною позивача ані в суді першої, ані апеляційної інстанції не надано.

Окрім того, в пункті 4.6 Договору зазначено загальну вартість кредиту для позивальника, яка становить 5 920 грн.

Доказів на спростування отримання кредитних коштів у розмірі 4 000 грн та користування ними позивачем не надано.

Натомість, як убачається з матеріалів справи, позивач сплачувала кошти за кредитним договором, тобто визнавала його умови та частково виконувала їх.

Отже, не заслуговують на увагу доводи ОСОБА_1 щодо помилкового перерахування коштів у розмірі 1 921 грн на рахунок відповідача, оскільки після помилкового перерахування коштів будь-яких дій з боку позивача з метою повернення грошових коштів або визначення їх цільового спрямування вчинено не було.

Окрім того, матеріали справи свідчать про те, що позивач неодноразово користувалася послугами відповідача з надання кредиту, укладаючи з товариством договори, аналогічні оспорюваному. Дані обставини не заперечувались позивачем під час розгляду справи.

Таким чином, ОСОБА_1 при укладанні договору, приймаючи всі умови та вчиняючи дії щодо отримання коштів, мала необмежений час щодо ознайомлення з умовами договору, правилами надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, а тому її посилання на нечесну підприємницьку практику, необізнаність щодо сплати неустойки не знаходить свого підтвердження.

За вищевказаних обставин, доводи позивача щодо недосягнення згоди про істотні умови договору є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.

Посилання апелянта на відсутність відомостей щодо виконання умов договору не є підставою для визнання договору недійсним.

До того ж, позовна заява містить взаємовиключні необґрунтовані вимоги, оскільки ОСОБА_1 , заперечуючи сам факт укладення договору позики та отримання кредитних коштів, просить визнати недійсними окремі пункти договору, розтлумачити пункт договору 2.3.2 та визнати договір недійсним вцілому.

Отже, аналізуючи кредитний договір, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що при укладенні та підписанні зазначеного правочину сторонами було додержано усіх вимог, передбачених ЦК України та Законом України «Про захист прав споживачів», за змістом оспорюваних правочинів сторонами досягнуто всіх істотних умов обов`язкових для даних видів договорів, при підписанні спірного договору позивач погодилась з його умовами, частково сплачувала кошти на погашення заборгованості, відповідачем надано докази перерахування на рахунок позивача кредитних коштів, що не спростовано позивачем, а тому умови зазначеного правочину не суперечить принципу добросовісності і його наслідком не є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду позивача, підстав для визнання недійсним кредитного договору, які наведені позивачем, судом не встановлено.

Таким чином, доводи апелянта щодо порушення відповідачем вимог ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів» під час виконання умов оспорюваних договорів є безпідставними та не заслуговують на увагу суду, оскільки не спростовують факту укладення кредитного договору між сторонами, отримання кредитних коштів ОСОБА_1 , погодження та часткового виконання нею кредитних зобов`язань за укладеним договором.

Інші доводи апеляційної скарги не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду.

При вирішенні питання щодо визнання недійсними окремих пунктів та кредитного договору вцілому місцевим судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

Разом з тим, колегія не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для надання тлумачення пункту 2.3.2 оспорюваного договору з огляду на наступне.

Звертаючись до суду, ОСОБА_1 просила дати тлумачення пункту 2.3.2 договору № 25-12-18-0203-02 від 25 грудня 2018 року про надання коштів у позику в тому числі і на умовах фінансового кредиту.

Згідно з статтею 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього Кодексу, у разі тлумачення умов договору можуть враховуватися також типові умови (типові договори), навіть якщо в договорі немає посилання на ці умови.

Відповідно до частин другої-четвертої статті 213 ЦК України на вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьої цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

За змістом вказаної статті тлумачення змісту правочину можливе за наявності спору, тобто коли сторони мають різне уявлення щодо свого волевиявлення або волевиявлення іншої сторони. Тлумачення змісту правочину є правом суду, а не обов`язком за умови наявності спору.

Метою тлумачення правочину є з`ясування того, що в ньому дійсно виражено, а не того, що малося на увазі.

Потреба у тлумаченні правочину виникає у зв`язку з неповнотою або недостатньою ясністю окремих його умов. Саме тому при тлумаченні правочину суди повинні брати до уваги однакове для всього змісту правочину буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів, вжитих у правочині.

Разом з тим, позивач, заявляючи вимоги про визнання недійсним пунктів 2.3.1 та 2.3.4 Договору, якими визначено строк, розмір та порядок сплати процентів та пені, та вцілому кредитного договору, просить надати тлумачення пункту 2.3.2 договору щодо умов про сплату подвійного розміру процентів, передбачених частиною 2 пункту 2.3.1 Договору.

Таким чином, позивач, розуміючи зміст умов укладеного договору та не погоджуючись з розміром процентів, строком оплати та умов щодо сплати подвійного розміру процентів, просить надати тлумачення пункту 2.3.2 договору, що суперечить вимогам статті 213 ЦК України про тлумачення умов договору, оскільки зі змісту договору позики не вбачається, що він носить суперечливий характер, що неможливо встановити волю і намір сторін, або є інші причини, передбачені законодавством, для його тлумачення.

Отже, вимоги ОСОБА_1 щодо надання тлумачення пункту 2.3.2 договору є необґрунтованими, оскільки необхідною умовою для тлумачення правочину відповідно до статті 213 ЦК України є наявність у договорі незрозумілих слів, понять термінів, які не дають змоги з`ясувати дійсні наміри сторін при підписанні договору, проте у зазначеному договорі відсутні будь-які формулювання, які б ускладнювали виконання цього договору.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Отже, дослідивши матеріали справи, надавши об`єктивну оцінку зібраним доказам по справі та нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції в частині надання тлумачення пункту 2.3.2 договору позики - скасуванню з ухвалення в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову. В іншій частині рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 вересня 2019 року в частині надання тлумачення пункту 2.3.2 договору № 25-12-18-0203-02 від 25 грудня 2018 року про надання коштів у позику в тому числі і на умовах фінансового кредиту - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В іншій частині рішення суду - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо

до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.Ф. Мазурик

Л.Д. Махлай