печерський районний суд міста києва
Справа № 757/4129/18-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

( З А О Ч Н Е )

03 лютого 2020 року Печерський районний суд міста Києва

у складі: головуючого судді - Писанця В.А.,

при секретарі судових засідань - Єряшевій А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Києва цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» до Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві, про звільнення іпотечного майна з-під арешту, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про зняття арешту з належної позивачу квартири , загальною площею 92,30 кв.м., житловою площею 66,50 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , накладеного постановою Відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у місті Києві від 06 жовтня 2011 року № 732/9, посилаючись на те, що наявність арешту за відсутності правових підстав для цього порушує право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном та власний розсуд.

Ухвалою судді від 08 лютого 2018 року відкрито провадження у вказаній справі, а її розгляд призначено здійснювати у порядку підготовчого провадження, сторонам роз`яснено підстави, час та черговість подання заяв по суті справи.

04 лютого 2019 року відповідно до розпорядження № 53 у зв`язку з відстороненням від посади судді Цокол Л.І. , вказану справу було передано на повторний автоматичний розподіл та визначено суддю Писанця В.А.

Відповідно до ч. 12 ст. 33 ЦПК України у разі зміни складу суду на стадії підготовчого провадження розгляд справи починається спочатку, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.

Ухвалою судді від 08 лютого 2019 року прийнято до свого провадження вказану справи, а її розгляд призначено здійснювати у порядку підготовчого провадження з проведенням підготовчого засідання, сторонам роз`яснено підстави, час та черговість подання заяв по суті справи, а ухвалою судді від 02 вересня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Відзиву, заяв або клопотань від відповідача до суду не надходило.

Представником позивача надано заяву про розгляд справи в її відсутність в заочному порядку.

Відповідач будучи належним чином повідомленим в судове засіданні уповноваженого представника не направив.

При розгляді справи по суті враховано приписи ч.ч. 1, 2 ст. 223 ЦПК України та не встановлено відповідних обмежень щодо неможливості розгляду за даних обставин, а тому дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, в порядку загального позовного провадження, суд, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з такого.

У відповідності до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 02 листопада 2017 року між публічним акціонерним товариством «Міський комерційний банк» та товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» був укладений договір відступлення (купівлі-продажу) права вимоги № 01/11-3 (а.с. 8-10, 17-18), відповідно до умов якого до Нового кредитора переходить право вимагати (замість Первісного кредитора) від ОСОБА_2 , належного та реального виконання зобов`язання по поверненню основної суми заборгованості по кредиту, нарахованих процентів за користування кредитом, комісій, неустойок та інших платежів (за наявності), згідно Договору про іпотечний кредит № 176/980-ФО від 03 серпня 2008 року, що укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Партнер-Банк» та фізичною особою ОСОБА_2 (а.с. 12-16), в повному обсязі, без будь-яких обмежень у розмірі, що вказується в наданій Первісним кредитором Довідці № 1378 від 02 листопада 2017 року, а також всі інші права, належні Первісному кредитору згідно Кредитного договору (а.с. 11).

У відповідності умов Договору відступлення, право вимоги переходить до Нового кредитора в день укладення договору, але не раніше моменту сплати в повному обсягу ціни відступлення. Факт сплати грошових коштів Первісному кредитору підтверджується за Платіжним дорученням № 422 від 24 жовтня 2017 року (а.с. 19).

Згідно ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, 02 листопада 2017 року товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» набуло прав іпотекодержателя щодо договорів забезпечення повернення Боржником кредитних коштів за Кредитним договором. Так на підставі договору відступлення прав за Іпотечним договором, посвідченого 02 листопада 2017 року Макаровою О. П., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим № 555, Новий кредитор набув права іпотекодержателя на іпотечне майно: трьохкімнатну квартиру, загальною площею 92,30 кв.м., житловою площею 66,50 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , переданого Боржником в іпотеку на підставі Іпотечного договору, посвідченого 03 серпня 2017 року Степаненко В. Д. , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим № 1437.

Відступлення прав за Іпотечним договором здійснено в повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення права, включаючи, зокрема всі права Іпотекодержателя, що передбачені умовами Іпотечного договору та право звернення стягнення на предмет іпотеки у відповідності до Іпотечного договору (в тому числі і в позасудовому порядку).

Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню.

Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання (ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку»).

Права іпотекодержателя Нового кредитора щодо іпотечного майна підтверджуються Витягом № 102467905 від 02 листопада 2017 року (а.с. 20).

Однак, як вбачається з Інформаційної довідки № 111284941 від 22 січня 2018 року, на іпотечне майно Відділом державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у місті Києві постановою від 06 жовтня 2011 року № 732/9 накладено арешт на майно боржника, реєстраційний номер обтяження 11693152.

Відтак, позивач, як новий кредитор зазначає, що наявність арешту майна боржника порушує його охоронювані законом права та інтереси, як Іпотекодержателя щодо звернення стягнення на іпотечне майно, зокрема на трьохкімнатну квартиру, загальною площею 92,30 кв.м., житловою площею 66,50 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 32 Закону України «Про виконавче провадження» заходом примусового виконання судових рішень є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають у інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилучені та примусовій реалізації.

Арешт на майно боржника може накладатись державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження»).

Загальний порядок звернення стягнення на заставлене майно визначений ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку», зокрема ч. 8 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження».

При реалізації цієї норми слід мати на увазі, що за положенням ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом, та відповідно ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», за якою у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що іпотека як правовий інститут виконує забезпечувальну функцію виконання боржником основного зобов`язання, тобто спрямований на те, щоб гарантувати кредитору-іпотекодержателю право на задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна за наявності в боржника заборгованості перед кредитором.

Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору, що відповідає ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку».

За змістом ч. 6 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Відповідно до ч. 7 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного суду України від 09 квітня 2014 року, ухвалах колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 вересня 2013 року та від 19 червня 2013 року та постанові колегії суддів Вищого адміністративного суду України від 11 вересня 2013 року та постанові колегії суддів Вищого господарського суду України від 01 квітня 2013 року.

Вбачається, що позивач звертався до відповідача із вимогою щодо зняттям арешту з майна боржника, що виявилося безрезультатним, оскільки виконавче провадження закрито, а справу утилізовано за закінченням терміну зберігання архівної справи, відповідно до Наказу Міністерства юстиції України № 2274/5 від 25 грудня 2008 року «Про затвердження Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби».

Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що власник має право вимагати відновлення свого порушеного права, в даному випадку - звільнення з-під арешту майна, яке належить йому на праві власності.

Згідно зі ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Між тим, ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо нього будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань.

Також, Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.

Тобто, наявність арешту на майно за відсутності правових підстав для цього порушує право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном та власний розсуд.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що обставини, на які посилається позивач знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, і не спростовані стороною відповідача, а тому позов слід задовольнити.

На підставі ст.ст. 16, 317, 319, 321, 391 ЦК України та керуючись ст.ст. 12, 13, 48, 76-82, 141, 229, 259, 263-265, 268, 273, 280, 283, 353 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

Позов товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» до Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві, про звільнення іпотечного майна з-під арешту - задовольнити.

Скасувати арешт, накладений постановою державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 06 жовтня 2011 року у виконавчому провадження № 27936321 на трьохкімнатну квартиру, загальною площею 92,30 кв.м., житловою площею 66,50 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер обтяження № 11693152.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. В такому випадку рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повторне заочне рішення позивач та відповідач можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя В. А. Писанець