Справа № 307/454/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

21 грудня 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді-доповідачки Готри Т. Ю.,

суддів Собослоя Г. Г., Кондора Р. Ю.,

за участі секретарки судового засідання Балаж Н. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Тячівського районного суду від 12 листопада 2019 року, ухвалене суддею Гримут В.І.,

в с т а н о в и в:

У лютому 2019 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк, банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов обґрунтований тим, що ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву б/н від 29.03.2016, відповідно до якої отримала кредит у розмірі 15 500 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею і банком договір про надання банківських послуг, що стверджується її підписом у заяві. Також цією заявою ОСОБА_1 підтверджується той факт, що вона була повністю проінформована про умови кредитування в банку, які були надані їй у письмовій формі.

Відповідно до умов цього договору відповідачка повинна здійснювати погашення заборгованості щомісяця, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією та інших витрат згідно з умовами договору. Банк свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а саме надав ОСОБА_1 можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах установленого кредитного ліміту.

Однак ОСОБА_1 узятих на себе зобов`язань належним чином не виконує, у зв`язку з чим станом на 16.01.2019 у неї виникла заборгованість у розмірі 29 593,06 грн, з яких: 243,05 грн - заборгованість за тілом кредиту; 10 009,32 грн -заборгованість за відсотками за користування кредитом; 17 455,31 грн - нарахованої пені, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн - штраф (фіксована частина), 1 385,38грн - штраф (процентна складова).

Посилаючись на те, що в добровільному порядку ОСОБА_1 зазначену заборгованість оплатити відмовляється, а тому позивач просив суд стягнути з неї на свою користь заборгованість у розмірі 29 593,06 грн за кредитним договором б/н від 29.03.2016, а також 1 921,00 грн понесених судових витрат по сплаті судового збору.

Заочним рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 12 листопада 2019 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за простроченим тілом кредиту за кредитним договором б/н від 29.03.2016 у розмірі 243,05 грн та сплачений судовий збір у сумі 1 920 гривень.

У задоволенні решти позовних вимог банку відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просило скасувати зазначене рішення суду в частині відмови у стягненні відсотків та задовольнити цю вимогу. В іншій частині рішення залишити без змін, а також вирішити питання про розподіл судових витрат.

Скарга мотивована тим, що судом безпідставно зроблено посилання на висновок Великої Палати Верховного Суду, висловлений у постанові від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17, оскільки відповідачкою договір не оспорювався, недійсним не визнавався, а також факт його укладення нею не заперечувався, що свідчить про її згоду з усіма його умовами.

Посилався банк і на те, що відсутність підпису ОСОБА_1 на відповідних тарифах, умовах та правилах банку не свідчать про не укладення нею кредитного договору, оскільки він є договором приєднання, а відповідачка, підписуючи заяву-анкету від 29.03.2016, користуючись кредитними коштами та здійснюючи погашення заборгованості, висловила свою згоду з формою договору та його умовами.

Також апелянт зазначав щодо помилковості висновку суду про відсутність підстав для стягнення з ОСОБА_1 відсотків за користування кредитними коштами, оскільки установивши про надання банку відповідачці кредиту, який остання не повернула, а тому, відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець (банк) має право на одержання від позичальниці процентів від суми позики, розмір і порядок одержання яких установлюється договором.

Уважав, що відмовляючи банку в стягненні відсотків за користування кредитом, суд не тільки знехтував принципами платності кредитного договору, а й допустив грубе порушення основоположних норм банківського кредитування, поставив під загрозу фінансову стабільність банку.

Правом подати відзив на апеляційну скаргу банку відповідачка ОСОБА_1 не скористалася.

У судовому засіданні представниця АТ КБ «ПриватБанк» Дурдинець Р.Ю. апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити, з підстав наведених у ній.

Відповідачка ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася повторно, хоча про дату, час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином (під розписку), а тому її неявка, відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідачки, пояснення представниці АТ КБ «ПриватБанк» Дурдинець Р.Ю., перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Апелянтом рішення суду в частині вирішення позовних вимог банку про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості у розмірі: 243,05 грн за тілом кредиту; 17 455,31 грн за нарахованою пенею; 500 грн штрафу (фіксована частина) і штрафу 1 385,38 грн (процентна складова) не оспорються, а тому, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України, апеляційним судом не перевіряються.

Відмовляючи АТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідачки ОСОБА_1 заборгованості по відсоткам за користування кредитом у розмірі 10 009,32 грн, суд першої інстанції виходив із недоведеності факту укладення між сторонами кредитного договору, законних підстав для стягнення з відповідачки цієї кредитної заборгованості у вигляді відсотків та відсутністю його належного розрахунку.

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду, оскільки такого суд дійшов із додержанням норм матеріального і процесуального права з огляду на таке.

Згідно з частинами першої та другої статті 207 ЦК України правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Положеннями частин першої та другої ст. 633 ЦК України встановлено, що публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

У частині першій статті 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За замістом статей 526, 1048, 1054, 1055 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним; за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України), відповідно до якої позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Отож, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд ураховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) зроблено висновок, що у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. У разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду зі вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг із Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив. Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Судом установлено, що ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, без зазначення дати її підписання, де вказано лише її анкетні й особисті дані та відсутніми при цьому є у ній відомості щодо: бажаного розміру отримання кредиту; відсоткової ставки за користування кредитом; порядку, розміру, умов відповідальності за порушення зобов`язань тощо. Водночас ця копія анкети-заяви є нечитабельною (а.с.6) і на вимогу апеляційного суду в судовому засіданні 07.10.2020 надати представницею банку ОСОБА_2 в наступному судовому засіданні її читабельну копію, така вимога суду позивачем не виконана.

У позовній заяві банк посилався на виникнення між сторонами правовідносин на підставі анкети-заяви від 29.03.2016, додаючи при цьому до позову не підписані відповідачкою ОСОБА_1 загальні умови з витягу Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с.7) й Умови і Правила надання банківських послуг (а.с.8-22), а також розрахунок заборгованості за договором б/н від 29.03.2016 станом на 16.01.2019, який починається лише з травня 2017 року і є незрозумілим щодо нарахованої ОСОБА_1 заборгованості по відсотках у розмірі 10 000,09 грн, в якому заборгованість за тілом кредиту зазначена в сумі 243,05 грн (а.с.5), а на вимогу суду апеляційної інстанції про надання обґрунтованого розрахунку по нарахованих відсотків, банком таку вимогу залишено поза увагою.

Зважаючи на це, колегія суддів уважає, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступник АТ «ПриватБанк) в період - з часу виникнення спірних правовідносин (29.03.2016) до моменту звернення до суду з указаним позовом (лютий 2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці ОСОБА_1 умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком витяги з Тарифів, Умов і Правил не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують указаних обставин.

Водночас апеляційний суд констатує, що банком не надано доказів, що саме долучені ним до позовної заяви тарифи, умови та правила, діяли на момент підписання ОСОБА_1 заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку і що такі, на момент отримання позичальницею кредитних коштів, містили умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, а також порядок і підстави їх збільшення, оскільки підписана відповідачкою заява таких умов (про збільшення відсотків, зарахування не сплачених відсотків у тіло кредиту) не містить.

Дані правовідносини між сторонами є споживчими, а відтак на них поширюються вимоги законодавства у сфері захисту прав споживачів.

Апеляційний суд констатує, що у матеріалах справи є відсутніми та позивачем АТ КБ «ПриватБанк» на вимогу апеляційного суду так і не було надані: читабельну копію анкети-заяви ОСОБА_1 від 29.03.2016; обґрунтований розрахунок заборгованості у вигляді відсотків у розмірі 10 009.32 грн; умови, правила і тарифи, які б були власноруч підписані відповідачкою.

Банк у позовній заяві посилався на пункт 2.1.1.12.2. договору про те, що якщо на дату нарахування процентів клієнт використав всю суму кредиту, то сторони узгодили збільшення розміру кредиту на розмір боргових зобов`язань за кредитом, що мала місце на дату нарахування процентів. Водночас погашення відсотків за рахунок кредиту, тобто збільшення позивачем розміру кредиту, частково стверджується і доданим до позовної заяви розрахунком заборгованості, який у повній мірі, як уже зазначалося вище, апеляційному суду є незрозумілим та обґрунтований розрахунок заборгованості по сплаті відсотків не надано, як і не надано банком доказів щодо погодження між сторонами таких умов по сплаті відсотків.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених цим Кодексом.

Приписами ч. 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на наведене, вимога АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_1 відсотків за користування кредитними пред`явлена з підстав, що не знайшла свого підтвердження при апеляційному розгляді справи та ця вимога банку не була належним чином обґрунтованою та доведеною.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої має суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справи «Серявин проти України» від 10.02.2010, заява № 4909/04). Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною.

Положеннями ст. 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, на переконання апеляційного суду, оскаржуване рішення місцевого суду є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону та фактичних обставинах справи і не спростовують висновки суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги слід віднести за рахунок АТ КБ «ПриватБанк».

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Тячівського районного суду від 12 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів із дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 30 грудня 2020 року.

Суддя-доповідачка

Судді