РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.10.2020р. Херсонський міський суд Херсонської області у складі:

головуючої судді - Зуб І.Ю.,

при секретарі - Матієнко А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ), третя особа: Друга Державна нотаріальна контора Херсонського міського нотаріального округу (місцезнаходження: м. Херсон, вул. Жовтневої революції, 21) про визнання договору дарування недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

12.10.2016 року ОСОБА_3 звернулася до Херсонського міського суду Херсонської області з позовом до ОСОБА_2 , третя особа 2-а Державна нотаріальна контора Херсонського міського нотаріального округу про визнання договору дарування недійсним.

В позові зазначено, що у 2009 році до позивача звернулася онука ОСОБА_2 і запропонувала укласти з нею договір довічного утримання. Відповідач запевнила позивача, що буде доглядати за нею, надавати їй матеріальну допомогу, лікувати, купувати необхідні їй речі та ліки, сплачувати комунальні платежі за квартиру. На той час позивач хворіла та потребувала сторонньої допомоги, оскільки була літньою людиною і отримувала невелику пенсію. Також зазначено, що позивач погодилась із пропозицією і 29.04.2009 року відповідач привезла її до нотаріуса, де ОСОБА_3 підписала договір, який вважала договором довічного утримання. Після підписання договору відповідач разом із сином стала проживати з позивачем в її квартирі. Також в тексті позову вказано, що квартира АДРЕСА_2 є єдиним житлом позивача. В березні 2016 року у ОСОБА_3 стався інсульт, у зв`язку із чим вона перебувала на стаціонарному лікуванні, після повернення додому відповідач наняли сиділку, яка доглядала за позивачем на протязі 1-2 місяців і потім була звільнена, оскільки у відповідача не було коштів.

Крім того, в позові викладено наступне. На протязі останніх двох років відповідач разом із сином погано відносились до позивача, погрожували їй, ображали, не випускали з квартири, не давали їсти. 16.07.2016 року ОСОБА_3 втекла до своїй другої онуки ОСОБА_1 . Через місяць позивач разом з ОСОБА_1 повернулася до своєї квартири.

Починаючи з 2009 року виникла заборгованість по сплаті усіх комунальних платежів, оскільки відповідач їх не сплачувала. 11.08.2016 року онука позивача ОСОБА_1 звернулася до ЖЕК для отримання довідки і там дізналася, що ОСОБА_2 є власником квартири на підставі договору дарування. В зазначену дату позивач дізналася, що укладеного договір дарування, а не договір довічного утримання.

Позивач в позові зазначає, що неправильно сприйняла фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, оскільки зазначена квартира є її єдиним житлом, фактично квартира відповідачу не передавалась, оскільки ОСОБА_3 продовжувала в ній проживати після укладення оспорюваного договору з 2009 року по 2016 рік. Намірів на безоплатну передачу, належного їй майна, не мала.

Посилаючись на ч. 1 ст. 229, ч. 3 ст. 388 ЦК України, на обставини, викладені в тексті позовної заяви, просить: визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2 від 29.04.2009 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом 2-ої нотаріальної контори Херсонського нотаріального округу Гіліною М.Г.; витребувати квартиру АДРЕСА_2 з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 і передати її ОСОБА_3 .

В судовому засідання позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги з підстав зазначених в позові, просили їх задовольнити.

Відповідач в судові засідання не з`явилась, про час слухання справи повідомлялась, за допомогою судових повісток та оголошення на сайті «Судова влада», оскільки відповідно до відомостей пошти за адресою: АДРЕСА_1 , адресат відсутній.

Враховуючи неявку відповідача та згоду позивача на заочний розгляд справи, про що постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати та занесена до протоколу судового засідання, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280, 281 ЦПК України.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без участі представника третьої особи, при розгляді справи покладається на розсуд суду.

Відповідно до ст. 223 ч. 1 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

В судове засідання 20.10.2020 року позивач не та її представник не з`явились. Представником позивача надано заяву про розгляд справи у її відсутності. Інші учасники справи в дане судове засідання також не з`явились. У відповідності із ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось 22.10.2020 року.

25.01.2017 року Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області відкрито провадження у даній справі та призначено судове засідання.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.07.2017 року визначено новий склад суду. Підстава проведення повторного розподілу розпорядження №2311/17 від 18.07.2017 року, у зв`язку із звільненням з посади.

19.07.2017 року суддею Херсонського міського суду постановлено ухвалу про прийняття до провадження цивільної справи №766/12344/16-ц.

У свідоцтві про смерть серія НОМЕР_1 зазначено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що 04.09.2017 року складено відповідний актовий запис № 701.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 04.10.2017 року залучено до участі у справі №766/12344/16-ц у якості правонаступника позивача ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 її онучку ОСОБА_1 та зупинене провадження до вступу у справу правонаступників.

08.06.2018 року Херсонським міським судом постановлено ухвалу про поновлення провадження у даній справі.

Після смерті ОСОБА_3 заведено спадкову справу №469/2017, що вбачається з копії спадкової справи. За прийняттям спадщини звернулась ОСОБА_1 , що вбачається із заяв від 14.09.2017року та 03.03.2018 року.

Відповідно до заповіту від 26.07.2016 року, ОСОБА_3 належне їй майно, де б воно не було та з чого не складалося, і взагалі все те, що їй належатиме на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла ОСОБА_1 .

Свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 03.03.2017 року, після смерті ОСОБА_3 отримала ОСОБА_1 .

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 25.07.2018 року замінено позивача ОСОБА_3 правонаступником ОСОБА_1 .

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.01.2019 року визначено новий склад суду. Підстава проведення повторного розподілу розпорядження №01-09/27/19 від 21.01.2019 року, у зв`язку із закінченням терміну повноважень.

22.01.2019 року суддею Херсонського міського суду постановлено ухвалу про прийняття до провадження цивільної справи №766/12344/16-ц.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.02.2020 року визначено новий склад суду. Підстава проведення повторного розподілу розпорядження №01-09/2405/20 від 24.02.2020 року, у зв`язку із відстороненням від посади.

25.02.2020 року суддею Херсонського міського суду Херсонської області прийнято до провадження цивільну справу № 766/12344/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Друга нотаріальна контора Херсонського міського нотаріального округу про визнання договору дарування недійсним та про витребування майна та призначено справу до розгляду.

Представником позивача надано суду 19.05.2020 року заяву про виправлення описки, а саме, просить вважати правильним зазначення в тексті позовної заяви « ОСОБА_3 » замість « ОСОБА_4 ».

Крім того встановлено, що в тексті позовної заяви також невірно вказано адресу сторін. Так в позові зазначено адресу « АДРЕСА_2 », в той час, правильною адресою є « АДРЕСА_1 ».

Докази за 2004 рік не досліджувались, оскільки не відносяться до предмету позову (а.с. 11-14).

В позовній заяві ОСОБА_3 зазначено, що вона неправильно сприйняла фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, оскільки квартира є її єдиним житлом. Квартиру відповідачу не передавала, продовжувала в ній жити. Зазначено, що вона є людиною похилого віку, мала вади здоров`я та потребувала постійного стороннього догляду та отримавши згоду відповідачки на надання такого догляду взамін на перехід права власності на належне майно, не мала наміру безоплатно передавати у власність квартиру, об`єктивно помилялася щодо правової природи договору дарування прав та обов`язків сторін.

Відповідно до копії паспорту громадянина України серія НОМЕР_2 , ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 - з 06.06.1990 року.

Згідно довідки № 1174 від 13.03.2008 року ЖЕК №1 Суворовського району м. Херсона міського житлово-комунального управління за адресою: АДРЕСА_1 , мешкає власник квартири ОСОБА_3 (а.с. 13).

У довідці № 1467 від 11.08.2016 року ПП Виробничо-житловий центр «Аріадна» зазначено, що мешкають за адресою: : АДРЕСА_1 , власник квартири ОСОБА_2 , бабуся - ОСОБА_5 , син ОСОБА_6 (а.с. 15).

З листа виконавчого комітету Херсонської міської ради від 15.09.2016 року №Л-1185 вбачається, що ОСОБА_1 повідомили про неможливість видати дублікат свідоцтва про право власності на об`єкт нерухомого майна, а саме: квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 16).

З листа Херсонської обласної державної адміністрації від 04.08.2015 року вбачається, що ОСОБА_3 зверталась для отримання матеріальної допомоги на лікування (а.с. 17).

У заяві від 13.04.2016 року від ОСОБА_1 на ім`я начальника Управління соціального захисту населення зазначено про проведення перевірки стану здоров`я ОСОБА_3 та повідомлялось про відсутність догляду за бабусею (а.с. 18). Доказів направлення такої заяви адресату не надано.

Відповідно до довідки з головного управління пенсійного фонду УККВП ПФУ в Херсонській області від 22.08.2016 року, ОСОБА_3 знаходиться на обліку в УПФУ в місті Херсоні і отримує пенсію за віком (а.с. 20).

З епікризу № НОМЕР_3 від 27.02.2012 року вбачається, що ОСОБА_3 перебувала з 10.02.2012 року по 27.02.2012 року на лікування в комунальному закладі «Херсонський обласний госпіталь інвалідів та ветеранів війни» Херсонської обласної ради з діагнозом: первинний генералізований поліостеоартроз великих суглобів повільнопрогресуючий; дифузний кардіосклероз, персистуюча форма фібриляції передсердь (а.с. 21).

Відповідно до виписки № НОМЕР_4 із медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_3 , знаходилась на лікуванні з 22.02.2016 року по 04.03.2016 року з діагнозом гіпертонічна хвороба ІІІ ст., 3 ст., ризик 4; ДЕП ІІ ст.; ішемічний інсульт в БПСМА (22.02.2016) з грубим лівобічним гемінарезом, вираженим порушенням функції рухів та самообслуговування, помірним астено-вегетативним синдромом, помірним зниженням мнестичних функцій (а.с. 22).

З медичної довідки №3823 від 03.05.2015 року вбачається, що ОСОБА_3 03.05.2015 року поставили діагноз: закритий перелом лівої кістки лівої руки (а.с. 23).

ОСОБА_3 відповідно до заяви-приєднання до умов договору постачання природного газу від 10.08.2016 року є споживачем послуг ТОВ «Херсонрегіонгаз» (а.с. 25).

У квитанціях про оплату комунальних послуг за адресо: АДРЕСА_1 за липень 2016 року платником вказано ОСОБА_3 (а.с. 27-30).

26.07.2016 року ОСОБА_3 надала довіреність на ім`я ОСОБА_1 , яку уповноважила вчиняти будь-які юридично значимі дії стосовно управління та розпорядження всім її майном, з чого б воно не складалось і де б воно не знаходилось. Для виконання довіреності надано право представляти інтереси у всіх без винятку установах (а.с. 73).

З свідоцтва про смерть серія НОМЕР_5 вбачається, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.83).

Відповідно до заповіту від 26.07.2016 року, ОСОБА_3 належне їй майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що їй належатиме на день смерті і на що вона за законом матиме право заповідає ОСОБА_1 (а.с. 84).

З матеріалів спадкової справи № 469/2017 вбачається, що після смерті ОСОБА_3 , із заявою про прийняття спадщини звернулась ОСОБА_1 , отримала свідоцтво про право на спадщину 03.03.2018 року (а.с. 94-105).

ОСОБА_3 була власницею квартири АДРЕСА_2 , на підставі договору купівлі-продажу від 17.03.1992 року, що вбачається з витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, договору купівлі-продажу (а.с. 129- 130).

У договорі дарування від 29.04.2009 року зазначено, що ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_2 прийняла належну дарувальнику однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 . Даний договір посвідчений нотаріусом Другої Херсонської державної нотаріальної контори. (а.с. 128).

Згідно відомостей територіального центру соціального обслуговування Суворовського району м. Херсона від 04.11.2016 року, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебувала на обліку та отримувала соціальні послуги вдома з 11.04.2003 року по 28.01.2016 року, знята по її заяві з 29.01.2016 року.

Вихідні дані (технічні умови) на проектування квартирного водомірного вузла для комерційного обліку від 17.07.2017 року містять дані, що абонент, проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_3 .

В договорі № 4704-ВР/17 на виконання робіт в системі газопостачання від 13.06.2017 року, замовником зазначено ОСОБА_3 .

Договір реструктуризації заборгованості № 398 від 12.08.2016 року укладений між ОСОБА_3 та МКП «Виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства міста Херсона».

Допитана в якості свідка позивач ОСОБА_1 пояснила, що померла ОСОБА_3 її бабуся, відповідач у справі її рідна сестра. Зазначила, що дізналась вона і ОСОБА_3 про існування договору дарування у 2016 році при отриманні довідки про кількість прописаних, для отримання субсидії. Дану довідку отримувала свідок, оскільки ОСОБА_3 надала на її ім`я довіреність. Дізнавшись про те, що власник квартири ОСОБА_2 , ОСОБА_3 була здивована та не визнавала цього факту, заперечувала наявність такого договору, бажала йти в суд для захисту своїх прав. Також свідок повідомила про погане ставлення відповідача до ОСОБА_3 . Зазначила про випадок, коли влітку 2016 року ОСОБА_3 пішла зі своєї квартири до свідка в одній нічній сорочці, голодна після сварки з відповідачем. Після наведеного тільки після виклику поліції змогли зайти в квартиру бабусі де ОСОБА_2 склала речі бабусі у куток. Після даного випадку свідок почала проживати з бабусею ОСОБА_3 в спірній квартирі. Крім того з пояснень свідка вбачається, що ОСОБА_3 дозволила зареєструвати місце проживання ОСОБА_2 в своїй квартирі та дозволила проживати там, для того щоб онука ОСОБА_2 доглядала за ОСОБА_3 .

З пояснень свідка ОСОБА_7 вбачається, що ОСОБА_3 проживала одна в своїй квартирі, потім дозволила проживати в даній квартирі онуці ОСОБА_2 . Свідок була сусідкою померлої ОСОБА_3 , спілкувалась з нею. Зазначила, що ОСОБА_3 вважала завжди себе власницею квартири, в якій проживала. З пояснень свідка вбачається, що відповідач погано ставилась до ОСОБА_3 , оскільки свідок спілкувалась через закриті двері з ОСОБА_3 , яка говорила, що не може вийти з квартири, що хоче їсти. На той час ОСОБА_3 була хвора після інсульту і відповідач її залишала одну. Свідок зверталась до відповідача щодо наведених обставин, але ОСОБА_2 ігнорувала її звернення. Пояснила, що ОСОБА_3 зазначала про документи по якими, її будуть доглядати. Потім позивач стала проживати з ОСОБА_3 , доглядала за своєю бабусею.

З показів свідка ОСОБА_8 вбачається, що спілкувалась з ОСОБА_3 , вони були сусіди. Коли ОСОБА_3 жила с ОСОБА_2 , то скаржилась, що вона голодна, що відповідач забрала її гроші та виїхала. На думку свідка, ОСОБА_3 вважала себе власником квартири. Потім до ОСОБА_3 переїхала ОСОБА_1 , та доглядала за бабусею.

Свідок ОСОБА_9 пояснив, що є батьком сторін у справі. Вказав, що ОСОБА_3 скаржилась на відповідача, оскільки відповідач не кормила її, залишала одну без догляду, потім виїхала. До бабусі поселилась ОСОБА_1 . З його пояснень вбачається, що ОСОБА_3 вважала себе власником квартири.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Згідно зі статями 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину(стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" з приводу правочину, вчиненого під впливом помилки, роз`яснено наступне. Відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦКУ), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягнення згоди про всі його істотні умови.

Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним.

Аналогічні правові висновки міститься й у постановах Верховного Суду України від 18 червня 2014 року № 6-69цс14; від 21 жовтня 2015 року № 6-202цс15; від 02 грудня 2015 року № 6-2087цс15; від 16 березня 2016 року № 6-93цс16.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З показів свідків вбачається, що ОСОБА_3 вважала себе власником квартири АДРЕСА_2 , відповідач ОСОБА_2 не здійснювала належного догляду та піклування за ОСОБА_3 .

На підставі наведеного, встановлено, що ОСОБА_3 , укладаючи оспорюваний договір дарування 29.04.2009 року, була особою похилого віку, потребувала сторонньої допомоги, нерухоме майно фактично не передавала у власність відповідачу, оскільки продовжувала в ньому проживати та користуватись квартирою, яка була єдиним її житлом, виконувала обов`язки щодо утримання квартири, зазначила про помилку при укладенні правочину шляхом звернення до суду із даним позовом, після виявлення факту укладення саме договору дарування.

Таким чином суд вважає доведеним факт наявності помилки ОСОБА_3 при укладенні договору дарування від 29.04.2009 року, а саме відбулося неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і така помилка має істотне значення. У зв`язку із чим позовні вимоги в частині визнання договору дарування від 29.04.2009 року недійсним підлягають задоволенню.

В позовній заяві заявлено вимогу: витребувати квартиру АДРЕСА_2 з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 і передати її ОСОБА_3 .

На підставі ч.1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Частиною 1 ст. 397 ЦК України, передбачено, що володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе.

Встановлено, що ОСОБА_2 під час розгляду справи не проживає в квартирі АДРЕСА_2 .

Крім того, власник квартири ОСОБА_3 , померла.

Позовні вимоги в частині витребування нерухомого майна на користь власника в даному випадку не підлягають задоволенню, виходячи з наведених вище обставин.

Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Таким чином позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

За приписами ч.1 ст. 141 ЦПК України при ухваленні судового рішення відбувається розподіл судових витрат.

Відповідно до квитанції (а.с. 37) позивачем сплачено судовий збір в сумі 1102грн. 40коп.

Так, враховуючи суму сплаченого судового збору, позовні вимоги, які підлягають задоволенню, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 551 грн. 20 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13,76-82, 259,263- 268,354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ), третя особа: Друга Державна нотаріальна контора Херсонського міського нотаріального округу (місцезнаходження: м. Херсон, вул. Жовтневої революції, 21) про визнання договору дарування недійсним задовольнити частково.

Визнати договір дарування квартири АДРЕСА_2 від 29 квітня 2009 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом 2-ої Державної нотаріальної контори Херсонського міського нотаріального округу - недійсним.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_6 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_7 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп. (п`ятсот п`ятдесят одну гривню двадцять копійок).

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.

Згідно загального порядку оскарження, рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Херсонського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 26.10.2020 року.

СуддяІ. Ю. Зуб