Справа № 944/5571/19 Головуючий у 1 інстанції: Швед Н.П.
Провадження № 22-ц/811/1797/20 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.

суддів - Бойко С.М., Шеремети Н.О.

розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" на заочне рішення Яворівського районного суду Львівської області від 27 березня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

встановила:

У листопаді 2019 позивач АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Вимоги обґрунтовував тим, що 16.09.2011 між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту.

У порушення зазначених умов договору відповідач належним чином свої зобов`язання не виконує, у зв`язку з чим, станом на 30.09.2019 року утворилась заборгованість у розмірі 136883,76 грн., яка складається з наступного: заборгованість за кредитом - 297,30 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом - 136089,05 грн.; заборгованість за пенею та комісією - 497,41 грн.

Відповідач не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. Оскільки відповідач добровільно не сплачує заборгованості, то вони змушені звернутися до суду за захистом своїх прав.

Просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором б/н від 16.09.2011 року у розмірі 127316,87, яка складається з заборгованість за кредитом - 297,30 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом з 16.09.2011 року по 28.06.2019 року - 127019,57 грн. та судові витрати в розмірі 1 921, 00 грн.

Оскаржуваним заочним рішенням Яворівського районного суду Львівської області 27 березня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 16.09.2011 року в розмірі 297 грн. 30 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» 04 грн. 49 коп. судових витрат, пов`язаних з сплатою судового збору.

У решті позовних вимог- відмовлено.

АТ КБ «Приватбанк» з вказаним рішенням суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками не погодився, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповне з`ясування обставин у справі, просить рішення в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі.

У доводах апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення з відповідачки відсотків по кредиту.

На підтвердження того, що сторони погодили оплату процентів за користування кредитними коштами, а також розмір процентної ставки, відповідачем надано до суду заяву-анкету, а також довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» від 16.09.2011 року, які підписані особисто відповідачкою.

Звертає увагу, що розмір базової процентної ставки зазначений у довідці 2,5% на місяць (30% на рік).

За таких обставин, питання щодо повернення кредиту відповідачкою повинно вирішуватися не на підставі Умов та правил надання банківських послуг, а на підставі підписаної позичальником Довідки про умови кредитування, в якій передбачено розмір процентної ставки.

Встановивши, що банк надав відповідачці кредит, а вона його не повернула, суд першої інстанції не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту.

Таким чином, суд порушив норми матеріального та процесуального права, та безпідставно, з одних лише формальних міркувань, звільнив відповідачку від обов`язку сплачувати проценти за користування кредитом як встановлені договором, так і гарантовані законом (ст. 1048 ЦК України).

Просить заочне рішення Яворівського районного суду Львівської області від 27 березня 2020 року в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення відсотків скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, задовольнивши позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» в повному обсязі. Судові витрати покласти на відповідача.

Від відповідача у встановлений судом строк відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно із ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду першої інстанції з вимогами щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, сумарний розмір якої не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Виключно бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які вже висловлені, зокрема, у позові заяві та апеляційній скарзі, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13-ц).

При цьому, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення зазначеним вимогам закону, в оскаржуваній його частині, не відповідає.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Звертаючись з позовними вимогами позивач АТ КБ «ПриватБанк» свої доводи обґрунтовував укладеним між банком та ОСОБА_1 кредитним договором б/н від 16.09.2011, довідкою про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна» 55 днів пільгового періоду, витягом з Умов та прав надання банківських послуг у Приватбанку, розрахунком заборгованості за договором № б/н від 16.09.2011 станом на 30.09.2019, копією паспорта відповідачки.

Ухвалюючи оскаржуване рішення та задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що надані позивачем Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку відповідачем не підписані, матеріали справи не містять підтверджень, що відповідач ознайомилася і погодилася з Витягом, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені,комісії, штрафів).

Таким чином, суд прийшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» процентів за користування кредитними коштами, а також неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, оскільки Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: http://privatbank.ua/terms/pages/70/, не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору.

Крім цього, суд зазначив, що при укладенні договору з ОСОБА_1 позивач АТ КБ «ПриватБанк» не дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», в частині повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Разом з цим, суд врахував, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про наявність правових підстав для стягнення в примусовому порядку з боржника суми непогашеного тіла кредиту в розмірі 297 грн. 30 коп.

При вирішенні спору суд покликався на правову позицію викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17-ц.

Зважаючи на те, що рішення суду позивач АТ КБ «Приватбанк» оскаржує в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків, колегія суддів за правилами ст. 367 ЦПК України, законність рішення суду в іншій частині не перевіряє.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно із частиною 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Частиною 1 і 2 статті 634 ЦК України визначено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Судом встановлено, що 16.09.2011 між позивачем та відповідачкою ОСОБА_2 , яка після одруження змінила прізвище на ОСОБА_3 , укладено кредитний договір №б/н шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, відповідно до умов якого АТ КБ «ПриватБанк» надав ОСОБА_1 300.00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

У заяві зазначено, що відповідачка погодилась, що заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку складають між нею та Банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується її підписом у заяві.

Відповідачка підтвердила, що зобов`язується дотримуватись вимог Умов та правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватись з їхніми змінами на сайті ПриватБанку.

За змістом пункту 2.1.1.2.1 Умов для надання послуг банк видає клієнту картку, її вид визначений у пам`ятці клієнта/довідці про умови кредитування і заяві, підписанням якого клієнт і банк укладають договір про надання банківських послуг. Датою укладення договору є дата отримання картки, зазначена в заяві.

Підписанням договору є прямою та безумовною згодою клієнта відносно прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком (п. 2.1.1.2.4.).

Позивач виконав свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг в повному обсязі, надавши відповідачці ОСОБА_1 можливість розпоряджатись кредитними коштами.

Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором б/н від 16.09.2011 заборгованість ОСОБА_1 станом на 30.09.2019 складає 136883,76 грн., з яких 297,30 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 136089,05 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 497,41 заборгованість за пенею та комісією.

Крім цього, зазначеним розрахунком заборгованості підтверджується часткове погашення відповідачем заборгованості за наданим кредитом, що свідчить про визнання відповідачем своїх зобов`язань, а також дійсне використання кредитних коштів.

Згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника ОСОБА_4 від 16.09.2011 процентна ставка не зазначена, однак як вбачається із розрахунку заборгованості станом на 30.09.2019, така була встановлена на рівні 30,00%. З вересня 2014 року позивачем змінено порядок нарахування відсотків за користування кредитом, зокрема процентну ставку визначено на рівні 34,80%, з 01 квітня 2015 43,20%, тоді як право банку збільшувати процентну ставку та умови такого збільшення в заяві-анкеті не передбачено.

У постанові від 03 липня 2019 року, справа № 342/180/17 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Як вже зазначалось, обґрунтовуючи право вимоги, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, позивач посилався на Довідку про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна» 55 днів пільгового періоду та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, яка підписана ОСОБА_4 (а.с. 7), надав розрахунок заборгованості відповідачки за договором від 16 вересня 2011 року (а.с. 4-5).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення відсотків за користування кредитом, суд першої інстанції взагалі не надав оцінку вказаній довідці.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи чітко вбачається, що 16 вересня 2011 року ОСОБА_4 підписала анкету-заяву, ідентифікувалася у банку, ознайомилася з Умовами та Правилами надання батьківських послуг в ПриватБанку, а 11 лютого 2011 року їй було відкрито картковий рахунок та видана кредитна картка «Універсальна» за № НОМЕР_1 (а.с. 7, 80-83).

Також, у довідці про умови кредитування від 16 вересня 2011 року

з використанням кредитки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду» зазначено базова відсоткова ставка за користування кредитом (2,5%), розмір щомісячних платежів (7%) від заборгованості, строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним, розмір комісії за зняття готівки та особистих коштів, безготівкових платежів, пеня за несвоєчасність погашення заборгованості, штрафи та комісійні.

Враховуючи те, що зазначеною довідкою, яка підписана ОСОБА_1 , визначено розмір відсотків за користування кредитом, то вони підлягають стягненню в межах строку дії кредитного договору.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність у банку підстав для стягнення з відповідачки відсотків за користування нею кредитними коштами, що доведено довідкою та відповідним розрахунком, при цьому не врахував, що зазначені докази відповідачкою не спростовано, що є її, а не суду, процесуальним обов`язком.

В свою чергу, згідно із пунктом 1.1.7.12. Умов та правил надання банком послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна зі сторін не заявить про припинення його дії, договір вважається пролонгованим на такий самий строк.

Строк дії кредитного договору відповідає строку дії картки.

Згідно з пунктом 2.1.1.2.11 Умов та правил надання банком послуг карта діє до останнього дня місяця, вказаного на лицевій стороні карти, включно.

У довідці від 16.09.2011, розрахунку заборгованості, а також у виписці по картці № НОМЕР_1 (а.с. 7, 80-83) строк дії картки не зазначено, при цьому остання операція по користуванню карткою у виписці відображається 16.05.2013 року.

Натомість, у доданій апелянтом до апеляційної скарги довідці зазначено, що термін дії картки № НОМЕР_1 складає до 06/15.

За змістом ст.ст.526, 530 ч.1, 610 та 612 ч.1 ЦК України, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема, щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України, норма якої застосовується й до кредитних правовідносин, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 28.03.2018 року (Справа №444/9519/12, Провадження №14-10цс18), дійшла висновку про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України про дострокове повернення кредиту та нарахованих на день пред`явлення такої вимоги процентів за користування кредитом.

Після цього, кредитодавець має право лише на стягнення з боржника інфляційних втрат (якщо кредит було надано в національній валюті в гривнях) та трьох процентів річних за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, відповідно до статті 625 ЦК України.

Згідно із наданим розрахунком, станом на 30.06.2015 (останній день місяця дії картки) загальний розмір заборгованість за процентами становить 1950,14 грн.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції необхідно скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог позивача про стягнення з відповідачки заборгованості за процентами за користування кредитом, з ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення такої вимоги, а саме стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за процентами за користування кредитом станом на 30.06.2015 року в розмірі 1950 грн. 14 грн., змінивши загальний розмір суми стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з 297,30 грн. до 2247,44 грн.

В іншій частині рішення суду необхідно залишити без змін.

Крім цього, відповідно до ст. 141 ЦПК України колегія суддів вирішує питання про розподіл судових витрат пропорційно до задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Яворівського районного суду Львівської області від 27 березня 2020 року частині відмови у задоволенні вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за відсотками скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» 1950 грн. 14 коп. заборгованості по відсоткам за користування кредитом, змінивши загальний розмір суми стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» з 297,30 грн. до 2247 (дві тисячі двісті сорок сім) гривень 44 копійок.

Рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат змінити, стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» 33 (тридцять три) гривень 90 копійок судового збору за подання позовної заяви та 50 (п`ятдесят) грн. 90 коп. за подання апеляційної скарги.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 жовтня 2020 року.

Головуючий А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

Н.О. Шеремета