Справа № 462/2128/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

23 грудня 2020 року Залізничний районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді - Кирилюк А.І.,

з участю секретаря Бондаренко А.О.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , /треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 / про припинення права власності та визнання права власності, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду із позовом, у якому просить припинити право власності відповідачки на 1/6 частку будинку АДРЕСА_1 та земельну ділянку кадастровий номер: :05:004:0099 площею 0.0277 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, та визнати за позивачем право власності на вказане майно.

Свої вимоги мотивує тим, що ОСОБА_2 , відповідачка - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ОСОБА_5 є співвласниками будинку що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний Житловий будинок належить їм на праві спільної часткової власності на, підставі Свідоцтва про право власності на будинок № НОМЕР_1 виданого 24.04.1996 року Виконкомом Львівської міської Ради народних депутатів та зареєстрованого в Львівському міжміському бюро технічної інвентаризаціїю. Частки в праві власності на вказаний будинок визначені між ними на підставі договору визначення часток від 28.01.1998 року посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Шахрай С.О. та зареєстрована в реєстрі за № 385. Відповідачці на праві приватної власності належить земельна ділянка кадастровий номер: :05:004:0099 площею 0.0277 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101. Вказана ділянка належить відповідачці на підставі заяви про поділ земельної ділянки, серія та номер: 817,818,819,820 від 05.03.2020 року посвідченої приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, Синюк С В ; витягу з Державного земельного кадастру, серія та номер: НВ-020, виданого 18.03.2020року відділом у м. Львові Головного управління Держгеокадастру у Львівській області. Однак, незважаючи на наявність свого права власності на частку у спірному будинку, та земельній ділянці відповідачка вже протягом тривалого часу проживає окремо, не бере участь у витратах на оплату комунальних послуг, у витратах на проведення поточних ремонтів та догляді за будинком та земельною ділянкою. Позивач також наголошує, що розмір частки відповідача як співвласника будинку, у відповідності до технічного паспорту, не дає можливості виділити внатурі приміщення (кімнату) для володіння та користування, оскільки становлять менший розмір ніж площа будь якої з кімнат. Спільне володіння спірною будинком та земельною ділянкою є неможливим, оскільки відповідачка не несе жодних витрат на утримання належного їй майна. Більш того, позивач неодноразово звертався до відповідачки з пропозицією здійснити капітальний ремонт будинку, оскільки ремонтні роботи проводилися досить давно і він перебуває в незадовільному стані, на що остання відповіла категоричною відмовою з посиланням на те, що це їй не потрібно, в неї є інше житло, а право власності її на це майно є незначним, для того щоб здійснювати вкладення в неї грошових коштів, оскільки проживати там вона не збирається.

Позивач вважає, що за таких обставин, відповідачка по справі відмовляється здійснювати капітальний ремонт будинку, а також нести витрати по сплаті всіх комунальних послуг та поточні витрати на утримання майна, що робить неможливим спільне володіння та користування майном, так як з боку відповідачки не вчиняються жодні дії спрямовані на утримання, ремонт, облаштування та догляду за таким як його співвласника, а натомість позивач не має бажання в подальшому здійснювати всі наведені вище дії стосовно будинку, права на які має і відповідачка, у зв`язку із чим звернувся до суду із позовом, який просить задовольнити.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, покликаючись на підставність таких, просив суд позов задоволити повністю. Погодився на заочний розгляд справи.

Суд ухвалив проводити заочний розгляд справи без участі відповідачки, яка відзиву суду не подала, до суду не з`явилася, будучи належним чином повідомленою про час і місце судового засідання повісткою, яка направлялася рекомендованим листом, який був повернутий поштовим відділенням, проте наявних у справі доказів достатньо для ухвалення рішення.

Суд ухвалив проводити розгляд справи у відсутності третіх осіб, які, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, жодних відзивів та клопотань суду не подали.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 , відповідачка - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ОСОБА_5 є співвласниками будинку що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказаний Житловий будинок належить їм на праві спільної часткової власності на, підставі Свідоцтва про право власності на будинок № НОМЕР_1 виданого 24.04.1996 року Виконкомом Львівської міської Ради народних депутатів та зареєстрованого в Львівському міжміському бюро технічної інвентаризації

Частки в праві власності на вказаний будинок визначені між ними на підставі договору визначення часток від 28.01.1998 року посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Шахрай С.О. та зареєстрована в реєстрі за № 385.

Позивачу ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить 1/6 будинку АДРЕСА_1 . Частка відповідачки ОСОБА_3 становить також 1/6, та частки третіх осіб ОСОБА_4 та ОСОБА_5 становлять по 1/3 відповідно./а.с.8-9/

Відповідачці на праві спільної сумісної власності належить земельна ділянка кадастровий номер: :05:004:0099 площею 0.0277 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101. Вказана ділянка належить відповідачці на підставі заяви про поділ земельної ділянки, серія та номер: 817,818,819,820 від 05.03.2020 року посвідченої приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, Синюк С В; витягу з Державного земельного кадастру, серія та номер: НВ-020, виданого 18.03.2020 року відділом у м. Львові Головного управління Держгеокадастру у Львівській області./а.с.8/

З вищевказаного вітягу, суд позбавлений можливості встановити інших співвласників земельної ділянки, їх кількість, а також чи є позивач співвласником цієї ділянки.

Заява про поділ земельної ділянки, серія та номер: 817,818,819,820 від 05.03.2020 року/а.с.13/ не є безумовним свідченням про співвласників цієї земельної ділянки на час подання позову і розгляду справи.

Між сторонами склались відносини співвласників нерухомого майна.

Згідно ст. 16 ЦК України к ожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частинами 1 та 2 ст. 78 ЗК України передбачено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Згідно ч.1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Віджповідно до ст. 140 ЗК України підставами припинення права власності на земельну ділянку є: а) добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; б) смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; в) відчуження земельної ділянки за рішенням власника; г) звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; ґ) відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; д) конфіскація за рішенням суду; е) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Як передбачено ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 182 цього Кодексу встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Згідно зі статтею 331 Цивільного кодексу України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Як передбачено ст.355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Відповідно до ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у справі власності є спільною частковою власністю.

Згідно ст.357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаютьсярівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Відповідно до ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі,яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Уразі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно ст.360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Статтею 361 ЦК України визначено, що співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Відповідно до ст.364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Згідно ст.367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.

У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Згідно ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі №908/1754/17 зроблено висновок, що відсутність конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності.

Верховний Суд у постанові від 25 березня 2020 року у цивільній справі №201/12922/15-ц висловив позицію, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. А також зазначив, що малозначність частки у спільному майні визначається неможливістю виділення її в натурі, невідповідністю нормативній площі.

Вказані судові рішення свідчать про єдність практики застосування положень ст.365 ЦК України.

Згідно з вимогами ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд не погоджується з доводами позивача про те, що частка відповідачки є незначною, оскільки їх частки в будинку є рівними (1/6), а спірна земельна ділянка не має визначення часток. Доводи про не проживання відповідачки у спірному будинку не може слугувати підтвердженням його позиції, та підставою позбавлення ОСОБА_3 права власності. Таким чином, позивачем не виконано жодну із перелічених умов, а саме, не доведено, що частка відповідачки є незначною, не доведено, що спільне володіння та користування є неможливим, відсутні докази про неможливість поділу нерухомого майна та не містить жодних відомостей про істотну шкоду, яка може бути завдана відповідачці у випадку припинення її права на частку у спільному майні. Самі твердження позивача про відсутність бажання відповідачки в утриманні спірного майна, суд розцінює як голослівні, та такі що не можуть бути підставою застосування ст. 365 ЦК України.

Додатково суд зауважує, що оскільки Відповідачці та іншим учасникам справи, земельна ділянка належить на праві спільної сумісної власності, то без визначення часток, в данному позові взагалі неможливо візначити незначність частки та її вартість.

Доречі, ОСОБА_2 в позовній заяві фактично просить припинити право власності на всю земельну ділянку кадастровий номер: :05:004:0099 площею 0,0277 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, та визнати за ним право власності, що позбавить права власності інших співвласників.

Крім того, відповідно до ч.2 ст.365 ЦК України, суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Однак з поданих позивачем доказів, судом встановлено, що ОСОБА_2 не вніс вартість 1/6 частки будинку та невизначеної частки вартості власності відповідачки у земельній ділянці на депозитний рахунок суду, що противорічить чинному законодавству України.

Доречі, оцінювач земельної ділянки не визначив частку Відповідачки, а лише оцінив земельну ділянку в цілому (а.с.7).

Умова попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, що передбачена ч. 2 ст.365 ЦК України, є безальтернативною. Суд не може прийняти п. 2 мирової угоди (а.с. 53), що не була затверджена судом, що ніби-то Відповідачка отримала за 1/6 частку в житловому будинку і земельній ділянці (без заначення конкретного об`єкту нерухомості) визначену сторонами суму.

Крім того, оцінюючи подану до справи Довіреність від імені Відповідачки на ім`я третьої особи, датована 08.04.20 року (до подання позову)(а.с.54), суд вбачає, що представник Відповідачки має змогу розпоряджатися її нерухомим майном та при наявності правовстановлюючих документів та юридичній чистоті угоди може вчиняти будь-які угоди. Але враховучи, мирову угоду та заяву про затвердження мирової угоди , що підписані від імені Відповідачки за довіреністтю (а.с. 51-53), суд приходить до переконання про відсутність спору між сторноами, та про штучність створення даннго спору, для уникнення встановленного порядку реєстрації права власності та переходу права власності на нерухомість, державну реєстрацію права власності, та оподаткування вказаних угод. Таким чином, судом встановленао зловживання процесуальними правами з боку позивача, що з огляду вимог ст. 44 ЦПК Ураїни не допускається.

Відповідно до ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною 2 статті 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав і обов`язків є у тому числі договори та інші правочини.

Зі змісту ст. 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.3 ст. 12 та ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК. З аналізу вказаних норм ЦПК України випливає, що тягар доказування цілком покладається на сторони. Суд, за загальним правилом, позбавлений права самостійно (з власної ініціативи) збирати докази, що стосуються предмета спору. При цьому, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, суд повинен сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених ЦПК України, зокрема і у разі неможливості самостійного подання ними певних доказів.

Наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи встановлюються судом на підставі будь-яких даних (доказів), які, в свою чергу встановлюються певними засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Суд зауважує, що сторони у даній справі не були обмежені у праві подання доказів і суд, дотримуючись принципу змагальності, сприяв сторонам у реалізації ними передбачених ЦПК України прав.

Відповідно до ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі.

Позивач ОСОБА_2 , звертаючись до суду з даним позовом, не надав належних доказів на підтвердження своїх вимог. За таких рішень неможливо встановити обставини, які мають значення для справи і на які він посилається, як на підставу своїх вимог. Відсутність доказів свідчить про безпідставність заявлених позовних вимог, а недотриманням позивача вимог чинного законодавства про зловживання своїми правами, у зв`язку із чим позовні вимоги є необґрунтованим та таким, а позов таким, що підлягає відмові у повному обсязі.

Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України обов`язок по оплаті судових витрат слід покласти на позивача.

На підставі наведеного та керуючись ст. статтями 81,89,141,263-265,280-284 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , /треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 / про припинення права власності на 1/6 частку будинку АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,0277 га, кадастровий номер :05:004:0099 та визнання на вказане майно права власності - відмовити.

Судові витрати понесені сторонами віднести на їх рахунок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 28.12.2020 року.

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Залізничним РВ ЯМУ УМВС України у Львівській області 06.05.2003 року, поштова адреса: АДРЕСА_2 , ідн. № НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серії НОМЕР_4 , виданий Залізничним РВ УМВСУ у Льв.обл. 22.12.1998 року, зареєстрована .: АДРЕСА_3 , ідн. № НОМЕР_5 .

Третя особа: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт серії НОМЕР_6 , виданий Залізничним РВ УМВСУ Льв обл. 14.01.1999 року, зареєстрована.: АДРЕСА_4 , ідн. № НОМЕР_7 .

Третя особа: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , паспорт серії НОМЕР_8 , виданий Залізничним РВ УМВСУ у Львівській області 04.09.1998 року, зареєстрована: АДРЕСА_3 , ідн. № НОМЕР_9 .

Суддя /підпис/

З оригіналом згідно.

Суддя: А.І. Кирилюк