Номер провадження: 22-ц/813/3004/20
Номер справи місцевого суду: 504/2308/17
Головуючий у першій інстанції Барвенко В. К.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.01.2020 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про зобов`язання сплатити заборгованість та стягнути моральну шкоду, на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області, ухваленого під головуванням судді Барвенко В.К. 29 травня 2019 року у м. Доброслав Одеської області, -

встановила:

У липні 2017 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до Комінтенівського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю (а.с. 4-6).

В обгрунтування позову посилалився на те, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом НБІ 340165 від 07 грудня 2016 року, виданого приватним нотаріусом ОМНО Тихомировою К.В., ОСОБА_2 разом з братом ОСОБА_4 набули право власності на 1/3 частки земельної ділянки, кадастровий номер :01:002:3914, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (за межами населеного пункту).

На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом НВХ 626903 від 04 жовтня 2016 року ОСОБА_3 також набув право власності на 1/3 частку вказаної земельної ділянки. ОСОБА_1 систематично перешкоджає позивачам в користуванні вказаною земельною ділянкою, на усі неодноразові прохання віддати ключі, та не перешкоджати засадити огород, відповідач відповідає грубістю, провокує конфлікти.

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Комінтернівського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про зобов`язання сплатити заборгованість та стягнути моральну шкоду(а.с. 70-74).

В обгрунтування позову посилалався на те, що він не прешкоджає ОСОБА_2 та ОСОБА_3 користуватися частинами земельної ділянки, що їм належить на праві власності, засадити огород та вільно обробляти.

Після смерті спадкодавця ОСОБА_1 знайшов дублікат ключів від воріт та потрапив на територію земельної ділянки, оскільки має право вільно обробляти та користуватися земельною ділянкою.

За життя спадкодавця з 2014 року до 2016 року ОСОБА_3 користувався водою та електроенергією на вказаній земельній іілянці, але не сплачував внески на розвиток водопостачання та електромереж, тому у зв`язку з цим за даними обліку виникла заборгованість. Відповідно до листа Лиманської районної державної адміністрації Одеської області № Ж-357 від 13 серпня 2018 року та листа Лиманського відділу поліції Головного управління національної поліції в Одеській області №45/16877 від 23 серпня 2018 року загальна сума заборгованості станом на 28 липня 2018 року становила 38 760 грн.

Отже, з моменту отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на вказану вище земельну ділянку, у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з`явився обов`язок сплатити частину заборгованості відповідно до розміру їх частки майна, так як відповідно до частини 1 статті 1267 ЦК України, частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

ОСОБА_1 неодноразово зертав увагу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про наявність заборгованості зі сплати членських внесків, цільових внесків на розвиток водопостачання та мереж, і про те, що у разі сплати ними їхньої частини заборгованості, всі конфлікти будуть вичерпані. Однак, останні не сплачували внескі, а ОСОБА_3 було сплачено частину заборгованості за електроенергію у сумі 3 705,76 грн., що підтверджується квитанціями.

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 29 травня 2019 року позов ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було задоволено. Усунуто ОСОБА_2 , ОСОБА_3 перешкоди у користуванні власністю кожного з них, по одній третині, земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_1 забезпечити ОСОБА_2 , ОСОБА_3 вільний доступ до вказаної земельної ділянки, надання екземпляру ключей до огорожі, не перешкоджати в обробці земельної ділянки та щоденного догляду за нею. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено повністю (а.с. 120-121).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове, яким у задоволенні первісного позову відмовити, зустрічний позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, судом першої інстанції не було враховано, що ОСОБА_1 ніяким чином не перешкоджав та не перешкоджає ОСОБА_2 та ОСОБА_3 користуватися частинами земельної ділянки, що їх належать на праві власності, засадити огород та вільно обробляти (а.с. 124-129).

Під час розгляду справи судом апеляційної інстанції, 28 січня 2020 року, ОСОБА_1 відмовився від розгляду п.2, 4 резолютивної частини апеляційної скарги (вимоги про зобов`язання сплатити заборгованість та стягнути моральну шкоду), і вказана відмова прийнята судом. Таким чином, апеляційним судом розглядаються тільки вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 про відмову у задоволенні первісного позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 07 грудня 2016 року, сторони у справі є співвласниками, по одній третині, спірної земельної ділянки.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 приблизно з кінця 2016 весни 2017 років чинить перешкоди ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у вільному вході до вказаної земельної ділянки, її обробленні, щоденному догляді.

Вказане підтверджується зверненням позивачів за первісним позовом до органу поліції (а.с. 14- 15), також у судових засіданнях суду першої та апеляційної інстанцій не спростовані стороною ОСОБА_1 доводи позивачів за первісним позовом.

Так, сторона ОСОБА_1 у суді першої інстанції на запитання сторони первісного позову пояснила, що запропонувала ключі від огорожі земельної ділянки у 2018 році, проте позивачі за первісним позовом відмовились від їх отримання.

Крім того, у своєму зустрічному позові ОСОБА_1 підтвердив, що ключі від огорожі земельної ділянки він запропонував співвласникам ліише у липні 2018 року, тоді, коли справа вже перебувала у суді.

У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності ( статті 13, 41 Конституції України).

Основоположні принципи здійснення повноважень власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частиною першою, другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За змістом частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

В силу ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Враховуючи, що між сторонами склалися конфліктні відносини, та ОСОБА_1 створює позивачам перешкоди у користуванні та розпорядженні останніми спірною земельною ділянкою, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги первісного позову мали бути задоволені.

Колегія суддів вважає необґрунтованим довід апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що останній ніяким чином не перешкоджав та не перешкоджає ОСОБА_2 та ОСОБА_3 користуватися частинами земельної ділянки, що їх належать на праві власності, засадити огород та вільно обробляти.

Так, під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції, ОСОБА_1 намагався віддати ключі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а також пояснив, що конфліктна ситуація між стронами виникла на підставі того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 бажають продати спірну земельну ділянку, а він хоче її обробляти.

Вказане свідчить про те, що як на момент розгляду справи судом першої інстанції, так і на момент розгляду апеляційної скарги конфліктна ситуація між сторонами у справі щодо користування співвласниками належною їм на праві спільної часткової власності земельною ділянкою мала місце та не була вирішена.

Таким чином, колегія суддів вважає доведеним те, що права ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , як співвласників вказаної земельної ділянки, були порушені ОСОБА_1 , який позбавив останніх можливості розпоряджатися належним їм майном, та погоджується із висновком суду першої інстанції про необхідність поновлення порушених прав позивачів за первісним позовом.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 29 травня 2019 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 29 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного с удового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складений 07 лютого 2020 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе