Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2020 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі: головуючого - судді Фазикош О.В., за участю секретаря судового засідання Торчинович Н.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Ужгород в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Рімар Лариса Адамівна, до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ч. 6 ст. 268 ЦПК України 31.01.2020 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 10.02.2020 року.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Рімар Л.А. звернулася до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 про стягнення аліментів.

Позов мотивовано тим, що 17 вересня 2011 року між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та відповідачем ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , укладено шлюб. Від цього шлюбу у сторін народилася донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 13 червня 2018 року ОСОБА_4 з відповідачем ОСОБА_2 розірвали шлюб згідно рішення Ужгородського міського суду від 13 червня 2018. Представник вказує, що позивач разом з донькою проживає в своєму будинку з батьками позивача. Відповідач практично не надає ніяких коштів на утримання своєї дитини. Відповідач працює неофіційно за кордоном в Чехії. Зазначає, що позивач працює і утримує повністю свою дитину. Останній раз відповідач бачила доньку в травні 2018. Дитина потребує одяг, хороше харчування. Відповідач ухиляється від покладеного на неї у відповідності до ст. 180 Сімейного кодексу України обов`язку утримувати своїх дітей.

Враховуючи зазначене, представник позивача просить суд стягнути кошти з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що проживає за адресою АДРЕСА_1 , серія паспорту НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 на утримання дитини - доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , тверду грошову суму по 1000 грн. (одна тисяча гривень) щомісячно, але не менше 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи із дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23.10.2018 позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків, зазначених у мотивувальній частині ухвали.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29.03.2019 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по даній справі, розгляд справи постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, та запропоновано відповідачу в строк п`ятнадцять днів з дня вручення даної ухвали надіслати відзив на позовну заяву.

23 травня 2019 за номером вхідної кореспонденції №22333 до суду від відповідача ОСОБА_2 надійшла зустрічна позовна заява до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, разом із відзивом на позов.

Відповіді на відзив від позивача на адресу суду не надходило.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 31.01.2020 у прийнятті зустрічного позову ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Резуненко Олександр Анатолійович, до ОСОБА_1 про стягнення аліментів та об`єднанні вимог за вказаними позовами в одне провадження відмовлено, зустрічну позовну заяву повернуто заявнику.

В судове засідання позивач не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Від позивача надійшла заява від 28.01.2020 про розгляд справи за його відсутності, у якій останній також просить суд позовні вимоги задовольнити.

Представник позивача в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Поважність причин неявки представника сторони в суд є оціночною категорією, яка вирішується судом в кожному конкретному випадку, але в будь якому разі неявка представника повинна бути обумовлена причинами, які об`єктивно та безумовно не дозволяють йому з`явитись до суду: хвороба, відрядження, несвоєчасне отримання судової повістки, тощо. Представник позивача взагалі не надала суду доказів поважності своєї неявки в судове засідання, у зв`язку з чим суд знаходить неявку такою, що відбулася з неповажних причин.

Відповідач та її представник в судове засідання повторно не з`явивлися, про час та місце розгляд справи повідомлялися належним чином.

Представник відповідача звернувся до суду з клопотанням про відкладення розгляду справи у зв`язку зі зайнятістю в іншому процесі, проте суд відмовляє в задоволенні вказаного клопотання, оскільки представник відповідача неодноразово просив відкласти розгляд справи, що може свідчити про зловживання своїми процесуальними правами та затягування розгляду даної цивільної справи, крім того судом враховано, що відповідачем було подано до суду відзив на позовну заяву, в якому відповідач виклав свою позицію у даній справі.

Також, розгляд справи неодноразово відкладалася за заявами представника відповідача, зокрема 21.05.2019 року, 08.07.2019 року, 21.10.2019 року, 20.12.2019 року.

Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява №3572/03 у справі «Цихановський проти України» національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні.

Оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без участі відповідача, суд вважає за можливе заслухати справу на підставі наявних доказів.

Відповідно до ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Враховуючи, що від позивача надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, а також відповідач, який належним чином повідомлений не з`явився в судове засідання та причини неявки суд не повідомив, суд вважає за можливе розглянути справу по суті на підставі наявних в ній даних чи доказів.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Крім того, будь-які інші докази, ніж ті, що були надані позивачем разом із позовом, а відповідачем - разом із відзивом, до суду сторонами по справі подані не були. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили.

Будь-які клопотання про витребування доказів по справі в зв`язку з неможливістю їх самостійного надання та заяви про забезпечення доказів до суду сторонами по справі не подавалися.

Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд.

Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 - п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Таким чином, враховуючи вищевикладене та положення ч. 8 ст. 279 ЦПК України, судом досліджуються письмові пояснення, викладені в заявах по суті і докази, надані разом із ними.

Суд, розглянувши позов в межах заявлених позовних вимог, дослідивши докази у справі, приходить до наступних висновків.

Згідно ч. 1 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Положеннями ст. 2 ЦПК України передбачено, що одним із основних завдань цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі, є справедливий та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ.

Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989року визначено,що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Право дитини на належне утримання передбачено низкою норм законодавства України.

Так, частиною першою та другою статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Обов`язок утримувати дітей є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним.

Оцінюючи усі докази, що є у справі в їх сукупності, суд вважає встановленим, що між сторонами виникли спірні правовідносини, які полягають в обов`язку матері, батька утримувати неповнолітню дитину.

Згідно зі ст. ст. 1,17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду, як джерело права.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7, ч.8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини.

Відповідно до положень ст.ст.1-3 Конвенції ООН «Про права дитини» в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи.

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України.

У відповідності до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Із досліджених судом доказів вбачається, що відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого Виконавчим комітетом Великодобронської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області від 10.01.2014, сторони по справі є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Позивач та відповідач у зареєстрованому шлюбі не перебувають, оскільки такий розірвано відповідно рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13.06.2018, ухваленого в межах цивільної справи №308/8199/17.

Малолітня ОСОБА_4 проживає із позивачем, що підтверджується довідкою вих.№3217 від 10.10.2018, виданою сільським головою Великодобронської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області.

Зі змісту поданого відзиву на позовну заяву відповідач ОСОБА_2 остання не заперечує факт проживання спільної дитини разом з позивачем на даний час.

Відповідно змісту характеристики ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , виданої завідувачем дитячого садка Великодобронської сільської ради від 11.10.2018, кожного дня приводить дитину в садок батько ОСОБА_4 , та в кінці дня забирає. Мама дитину не відвідує і дитина про маму не згадує.

У відзиві на позовну заяву відповідач просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що позивач навмисно замовчує факт того, що він чинить перешкоди в спілкуванні матері з дитиною, забороняє забирати дитину з садочку.

Сімейним Кодексом України, а саме ст.182 та Постановою Пленуму Верховного Суду України „Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" №3 від 15.05.2006 року, визначено, що при визначенні розміру аліментів, суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у нього інших дітей, непрацездатних дружини, батьків, і бере до уваги обставини у відношенні малолітньої дитини про її стан здоров`я, вік, потребу в належному харчуванні, забезпеченні одягом, відсутність здатності утримувати себе самостійно, та у відношенні відповідача, який, як зазначила позивач у позовній заяві, офіційно не працюючий, є особою молодого та працездатного віку, домовленість про сплату аліментів між ними як батьками відсутня, питання утримання неповнолітньої дитини не вирішено, тому слід стягнути із ОСОБА_5 аліменти.

У статті 182 СК України передбачені обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину визначається Законом України «Про Державний бюджет України» на відповідний рік.

Таким чином, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину є встановленою Законом гарантією для забезпечення інтересів дитини.

При цьому, статтею 184 СК України врегульовано питання щодо визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі. Згідно з вказаною статтею СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період.

Нормою статті 184 СК України не передбачено повноважень суду, під час розгляду справи в порядку позовного провадження та ухвалення рішення про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі, вказувати у його резолютивній частині положення про те, що визначений у твердій грошовій сумі розмір аліментів повинен бути не меншим ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, оскільки позивач просить стягнути конкретну тверду грошову суму.

Відповідно до ст. 5 Протоколу №7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (зі змінами, внесеними Протоколом № 11) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебуванні в шлюбі та у випадку його розірвання.

Статтею 150 СК України визначені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме: батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Виходячи з вищенаведеного, сторони мають рівні права та обов`язки по утриманні та матеріальному забезпеченні дітей, а отже не тільки позивач, але й відповідач зобов`язані утримувати своїх малолітніх (неповнолітніх) дітей.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання та розвиток дитини, а отже і витрати на потреби дитини також мають бути однаковими.

Декларацією прав дитини від 1959 року закріплено принцип №4, зі змісту якого дитині має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальний догляд і охорона повинні бути забезпечені як їй, так і її матері, включаючи допологовий і післяпологовий догляд. Дитині має належати право на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування.

Відповідно до ст. 8 ЗУ Про охорону дитинства батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відтак, обов`язок утримувати дитину - це моральне і найважливіше правове зобов`язання батьків. Обов`язок утримувати дітей виникає з моменту їх народження і зберігається до досягнення ними повноліття.

Закон не встановлює обов`язку доведення мотивів, на підставі яких позивач бажає скористатися такою можливістю способу стягнення аліментів (в частці від доходу платника або в твердій грошовій сумі), а тому платник аліментів позбавлений можливості впливати на обрання способу стягнення аліментів, однак може звернутися до суду з позовом про зменшення їх розміру.

Оскільки на теперішній час малолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , , постійно проживає разом з батьком, суд вважає, що позивач має право на отримання аліментів від матері дитини, яка повинна виконувати свій обов`язок щодо утримання дитини належним чином.

Даних про те, що відповідач має достатній заробіток, який би давав можливість стягувати з неї аліменти в розмірі більшому, ніж мінімальний гарантований розмір аліментів, суду не надано.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст. 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом; кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Відповідач заперечуючи проти позову, у відзиві вказує про надання допомоги в утриманні дитини, разом з тим не надає належно допустимих доказів тих обставин, які вважає суттєвими при розгляді справи.

Будь-які відомості щодо працевлаштування та середньомісячного заробітку (доходу), перебування на обліку лікарів відповідача сторонами не надані.

Як слідує із відзиву на позовну заяву, відповідач вказує про перебування в цивільному шлюбі.

З урахуванням вищевказаного, даних, які могли вказувати на неможливість або істотність обмеження надавати відповідачем матеріальну підтримку позивачу судом не встановлено.

Визначаючи розмір стягуваних аліментів, суд враховує матеріальне становище сторін та неповнолітньої дитини, реальну спроможність відповідача сплачувати аліменти на утримання дитини.

Частиною 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину, не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про державний бюджет України на 2019 рік» прожитковий мінімум для дитини відповідного віку встановлено: дітей віком від 6 до 18 років: з 1 липня 2019 року - 2118 гривень, з 1 грудня 2019 року - 2218 гривень.

Статтею 7 ЗУ «Про державний бюджет України на 2020 рік» також визначено прожитковий мінімум для дитини відповідного віку, який для дітей віком від 6 до 18 років встановлений в наступних розмірах: з 1 січня 2020 року - 2218 гривень, з 1 липня - 2318 гривень, з 1 грудня - 2395 гривень.

Визначаючи розмір аліментів у твердій грошовій сумі, які мають стягуватись з відповідача на утримання неповнолітньої дитини, суд виходить з того, що стороною позивача не наведено даних про стан здоров`я дитини, не вказано які витрати здійснюються позивачем на утримання дитини.

Також, суд констатує, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження: стану здоров`я та матеріального становища платника аліментів; наявності або відсутності у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявності на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав.

Витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, стягувачем аліментів у відповідності до положень ст. 182 СК України суду не доводились.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що відповідач перебуває у працездатному віці, отже має змогу працювати, отримувати дохід та надавати достатню матеріальну допомогу на утримання своєї неповнолітньої дитини. Будь-які данні про незадовільний стан здоров`я самого відповідача в матеріалах справи відсутні, у відзиві не вказується також.

Будь-які інші обставини, що мають істотне значення для визначення розміру аліментів судом не встановлено.

Суд погоджується із заявленим позивачем до стягнення розміром аліментів у сумі 1000,00 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття, оскільки такий розмір є меншим від прожиткового мінімуму встановленого законом для дитини відповідного віку та відповідає вимогам закону про те, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, адже такий розмір забезпечить лише мінімум для в цілому існування дитини, а його подвійний розмір, що має бути забезпечений у рівній половині матір`ю та батьком дитини, загалом надасть можливість дотримання принципу достатнього забезпечення дитини.

З врахуванням принципу співмірності, розумності аліменти у розмірі 1000 грн. відповідатимуть інтересам дитини і не порушуватимуть як законні інтереси платника аліментів, так і законні інтереси їх отримувача.

Суд звертає увагу сторін по справі, що ухвалення даного судового рішення не позбавляє платника або одержувача аліментів права звернутися до суду в разі зміни згодом матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених Сімейним кодексом України, на підставі ч. 1 ст. 192 СК України.

Із матеріалів справи дійсно видно, що між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання дитини, який вирішується судом. Однак, оскільки такий спір ще не вирішений, а дитина фактично проживає з позивачем, який нею опікується, тому посилання відповідача про неможливість призначати сплату аліментів без визначення місця проживання дитини є неспроможними, тому позовні вимоги про стягнення з відповідача аліментів на дитину є обґрунтованими та доведеними. Це не позбавляє можливості сторони вирішити питання щодо стягнення аліментів у подальшому, після вирішення спору щодо визначення місця проживання дитини. В разі задоволення позову та визначення місця проживання дитини разом з ОСОБА_2 , мати не буде позбавлена можливості в майбутньому звернутись до батька ОСОБА_4 з позовом про стягнення аліментів та ініціювати припинення їх сплати.

Крім того, подання позову про визначення місця проживання дитини є окремим позовом, де підлягають зясуванню інші обставини, ніж у справі про стягнення аліментів.

Стосовно посилань відповідача в відзиві на те, що батько дитини перешкоджає спілкуванню матері з донькою та не дозволяє їй брати участь у її вихованні та проводити з нею час, суд роз`яснює відповідачу, що відповідно до ч. 1 ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповіло до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі поданих доказів. Відповідач не позбавлений права звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь Держави судовий збір у розмірі 704,80 грн., остільки позивач звільнений від сплати судового збору за подання позову про стягнення аліментів.

Розмір аліментів, визначений судом, відповідатиме принципам розумності та справедливості. При цьому, суд зазначає, що сторони не позбавлені права в подальшому, відповідно до положень ст. 192 СК України, ставити питання про зміну розміру аліментів.

При цьому, оскільки представник позивача пред`явила позов 18 жовтня 2018, то в силу ч. 1 ст. 191 СК України аліменти слід стягувати із цієї дати, а на підставі п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України слід допустити негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць.

На підставі вищенаведеного, та керуючись ст.ст. 141, 180, 181, 182, 192 Сімейного Кодексу України, ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства", ст.ст.1-3 Конвенції ООН «Про права дитини», ст. ст. 1, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року, ст.ст. 2, 3, 4, 5, 12, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 83, 141, 263, 264, 265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Рімар Лариса Адамівна, до ОСОБА_2 про стягнення аліментів задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн. (одна тисяча гривень) щомісячно, починаючи з 18.10.2018 до досягнення дитиною повноліття.

Рішення підлягає до негайного виконання в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 704,80 грн.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; паспорт громадянина України серії НОМЕР_4 , виданий Ужгородським РВ УМВС України в Закарпатській області від 01.09.2006; РНОКПП - НОМЕР_5 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ).

Представник позивача: адвокат Рімар Лариса Адамівна (свідоцтво про зайняття адвокатською діяльністю №21/762, видане кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури Закарпатської області 31.08.2012; адреса: АДРЕСА_2 ).

Відповідач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; паспорт громадянки України серії НОМЕР_1 , виданий Ужгородським РВ УМВС України в Закарпатській області від 16.12.2011; РНОКПП - НОМЕР_2 ).

Представник відповідача: Резуненко Олександр Анатолійович (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №21/721, видане кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури Закарпатської області 19.12.2011; адреса робочого місця: Закарпатська область, м. Ужгород, вул. І.Франка, буд. 56).

Копію рішення направити учасникам справи для відома.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду протягом 30-ти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду О.В.Фазикош