ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2020 року

м. Харків

справа № 643/1817/16-ц

провадження № 22-ц/818/4410/20

Харківській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Тичкової О.Ю.,

суддів - Пилипчук Н.П., Яцини В.Б.,

за участю секретаря судового засідання - Супрун Я.С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

третя особа: товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Московського районного суду м. Харкова від 06 червня 2017 року в складі судді Горбунової Я.М.,

УСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про визнання недійсним кредитного договору від 12.06.2008 №0, що був укладений між ним та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» ( надалі Договір).

В обґрунтування позиву посилався на те, що за умовами Договору він отримав кредит у розмірі 38 000 доларів США строком до 12.06.2015 року зі сплатою відсотків у розмірі 13 відсотків річних. Договір був укладений під впливом умисних дій відповідача, який ввів його в оману. Так, відповідно до п.2 частини 1 Договору банк надає кредит на споживчі цілі. Згідно вимог пункту 2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» перед укладанням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживачу у письмовій формі повну та достовірну інформацію щодо умов кредитування, зокрема: наявні форми кредитування; тип відсоткової ставки; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік всіх витрат, пов`язаних з отриманням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна. Банк не виконав данні вимоги закону щодо надання повної та достовірної письмової інформації щодо умов кредитування, про існування переплати за кредитом, і як наслідок своїми діями створив хибне уявлення у позичальника про реальну відсоткову ставку та кінцеву суму кредиту, яку необхідно буде сплатити, тобто, абсолютне значення подорожчання кредиту. Сума заборгованості, яку банк зазначав для стягнення з позичальника за Договором становить 559 602,83 грн., що по курсу НБУ станом на 16.07.2009 р. становило 73 331,87 доларів США (із заборгованості по тілу кредиту у сумі 35 946 доларів США), тобто абсолютне значення подорожчання кредиту становить 37 385,20 доларів США, що за рік становить майже 200 %. Таким чином, банк приховував реальну відсоткову ставку та абсолютний показник подорожчання кредиту, чим ввів позичальника в оману щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, реальної відсоткової ставки та розміру реального щомісячного платежу. Зазначене є підставою для визнання Договору недійсним у зв`язку з недодержанням в момент його вчинення вимог встановлених ст.203 ЦПК України.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 06 червня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним Договір та стягнуто з Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк» на користь ОСОБА_1 11 916 грн. судових витрат, пов`язаних з проведенням судової експертизи.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що в судовому засіданні доведено, що Договір суперечить актам цивільного законодавства і тому не відповідає вимогам ч. 1 ст. 203 ЦК України. Суд також вважав доведеним факт введення відповідачем в оману позивача при укладанні Договору щодо його умов, що також є підставою для визнання Договору недійсним відповідно до ст. 230 ЦК України.

В апеляційній скарзі ПАТ «УкрСиббанк» просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю та стягнути з ОСОБА_1 судові витрати, посилаючись на незаконність, необґрунтованість рішення, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального прав.

Апеляційна скарга мотивована тим, що текст Договору містить усі необхідні данні для здійснення позивачем свідомого вибору щодо можливості кредитування та відповідає вимогам Правил споживчого кредитування, як наслідок, висновок суду про приховування банком реальної процентної ставки та абсолютного показника подорожчання кредиту не відповідає дійсності. Розділ 7 кредитного договору містить письмове підтвердження, що позивач повністю розуміє та вважає справедливим щодо себе всі умови договору, свої права та обов`язки і погоджується з ними. Питання, які були поставлені перед експертами не мають жодного відношення до предмету доказування за даною цивільною справою і, таким чином, відповіді надані експертом по даним питанням не можуть бути покладені судом в обґрунтування прийнятого рішення. В порушення вимог ч. 1 ст. 37 ЦПК України суд не залучив в якості відповідача ФК «Довіра та Гарантія», а залучив її в якості третьої особи.

У заперечення на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін. Зазначає, що перед укладенням Договору не отримував будь-якої інформації.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 9 листопада 2017 року апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» задоволено. Рішення Московського районного суду м. Харкова від 06 червня 2017 року скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у задоволені позову, вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Верховного Суду від 1 липня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Харківської області від 09 листопада 2017 року скасовано, а справу передано до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Постанова Верховного Суду обгрунтована передчасністю висновку апеляційного суду щодо допущення судом першої інстанції процесуальних порушень, а саме не залучення до участі у справі належного відповідача ФК « Довіра та Гарантія».

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 12.06.2008 між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №0 за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 38 000 доларів США строком до 12.06.2015 року зі сплатою відсотків у розмірі 13 відсотків річних.

Згідно умов вказаного договору ОСОБА_1 зобов`язався здійснювати щомісячне погашення кредиту у терміни, передбачені графіком погашення кредиту (Додаток № 1 до кредитного договору, що є його невід`ємною частиною), а також сплачувати відсотки за його користування, що передбачено п.п. 1.3.4, 4.1, 4.2 договору споживчого кредиту.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 12.0.2008 між банком та ТОВ МЖСК «Інтернаціоналіст-1» укладено договір поруки, згідно з яким ТОВ МЖСК «Інтернаціоналіст-1» зобов`язався відповідати перед банком, в тому ж обсязі, що і ОСОБА_1 .

Відповідно до п. 7.1 кредитного договору, за порушення термінів погашення будь-яких своїх грошових зобов`язань, передбачених кредитним договором, зокрема термінів повернення кредиту та/або термінів сплати процентів за кредит позивач має право вимагати від відповідача додатково сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 30 вересня 2009 року стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ТОВ МЖСК «Інтернаціоналіст-1» на користь АКІБ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № 0 від 12.06.2008 у розмірі 559602, 83 грн.

Згідно висновку судової економічної експертизи №11389 у договорі №0 від 12.06.2008 р. з урахуванням додатків до нього не відображена повна обов`язкова інформація щодо сукупної вартості кредиту, передбачена «Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затвердженими постановою Правління НБУ № 168 від 10.05.2007.

Також, показники сукупної вартості кредиту за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу від 12.06.2008 ( з урахуванням додатків до нього), при розрахунках у національній валюті України, враховуючи фактичний курс гривні до долара США за період з 12.06.2008 по 22.02.2016 становлять: реальна процентна ставка -48,03 %, абсолютне значення подорожчання кредиту -234488,33 грн. і не відповідають даним, зазначеним у договорі про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу від 12.06.2008.

Згідно даного висновку розмір щомісячного ануїтетного платежу по тілу кредиту та відсоткам за користування кредитними коштами, розрахований виходячи з умов кредитування (сума кредиту, відсоткова ставка, строк кредитування), визначених договором про надання кредиту, становить 691,29 доларів США, між тим, в договорі сума ануїтетного платежу становить 695,00 доларів США, тобто фактично перевищує реальний його розмір.

Поклавши в основу судового рішення вказані вище висновки експертизи, суд першої дійшов висновку про невідповідність кредитного договору положенням статей 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів», 203, 215, 230 ЦК України. Суд вважав, що банк не виконав вимог зазначених вище законів про дотримання умов кредитування, в частині надання позичальнику об`єктивної, повної та достовірної письмової інформації про умови кредитування та альтернативі умови кредитування і про реальну проценту ставку та переплату за кредитом. Банк приховував реальну відсоткову ставку та абсолютний показник подорожчання кредиту, чим ввів позичальника в оману щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, реальної відсоткової ставки та розміру реального щомісячного платежу і створив хибне уявлення споживача про вигідність для нього укладання даного договору кредиту.

Проте погодитися з таким висновком суду не можна.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті

203 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою -третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У частині другій статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, що була чинною на момент укладення оспорюваного кредитного договору, передбачено перелік інформації, про яку споживача повинен повідомити кредитор перед укладенням договору. У раз ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

За змістом положень статей 15 і 23 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, чинній на момент укладення спірного договору, порушення кредитодавцем вимоги закону про надання споживачем інформації не має наслідком визнання укладеного договору недійсним.

В той же час частиною п`ятою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції на момент укладення спірного договору, була передбачена можливість визнання несправедливих положень договору недійсними.

Відповідно до частини другої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Частиною 4 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів, в редакції на час укладання спірного договору було передбачено, що у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством.

З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що позивач був ознайомлений з умовами кредитування, зокрема щодо суми кредиту, строку, на який кредит одержано, мети, для якої кредит може бути використаний, форми та видів його забезпечення тощо, а також із орієнтованою сукупною вартістю кредиту, відомостями щодо процентної ставки, щомісячної суми ануїтетного платежу та строку кредитування, про що свідчить його підпис на кожному аркуші договору.

Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що він підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності. Умови кредитного договору викладені чітко та з повною інформацією стосовно умов кредитування. У договорі вказана сума кредиту, строк дії договору, річна відсоткова ставка, умови повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків. Позивач погодилася з умовами кредитування, підписав кредитний договір у червні 2008 року.

Під час укладення оспорюваного договору сторони в порядку статті 638 ЦК України узгодили всі істотні умови даного правочину та погодилися з ними.

Пунктом 7.2 кредитного договору передбачено, що перед укладанням договору позичальник володіє всіма необхідними документами, що необхідні до укладання договору, він повністю розуміє та вважає справедливими щодо себе всі умови договору. Перед укладанням цього договору отримав від банку інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема, Закону України «Про захист прав споживачів» (а.с. 12).

В матеріалах справи наявний графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту, який підписаний сторонами у справі. При цьому сторони погодили, що сума погашення основної суми та процентів за розрахунковий період може відрізнятися у разі погашення клієнтом заборгованості у терміни, які відрізняються від зазначених у даному графіку.

Позивач погодився на отримання кредиту та був ознайомлений з умовами, що запропоновані банком. Сторони застережень до договору не висловлювали, підписи позивача в договорі свідчать про його згоду на укладення договору саме на тих умовах, які в ньому зазначені, що спростовує доводи про ненадання йому інформації, як споживачу послуг, про умови кредитування і сукупну вартість кредиту.

Протягом дії кредитного договору позивач не звертався до банку з пропозицією про внесення будь-яких змін до запропонованої редакції договору, за роз`ясненням положень, які були йому не зрозумілі, або за додатковою інформацією щодо умов кредитування, тим самим погоджуючись зі всіма умовами такого договору.

Доказів, які б свідчили про наявність будь-якого впливу на позивача, чи введення його в оману працівниками банку, що могло б вплинути на його вільне волевиявлення при укладенні кредитного договору, позивач не надав.

Зі сторони позивача не надано суду належних та допустимих доказів, які підтверджують, що під час укладання оспорюваних правочинів йому не надавалась або надавалась у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Також не надано позивачем доказів, які беззаперечно підтверджують наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману.

Що стосується висновку судової економічної експертизи №11389, який судом першої інстанції було покладено в основу судового рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили та оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивовано в судовому рішенні.

Частинами першою та другою статті 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Висновки експерта стосовно абсолютного значення подорожчання кредиту на суму 234488,33 грн, що відповідає реальній процентній ставці за кредитом в розмірі 48,03% річних, не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки подорожчання кредиту на суму визначену в висновку відбулося не внаслідок дій позивача, а внаслідок курсових різниць (коливань) валюти кредиту. При цьому в мотивувальній частині висновку експертизи зазначено, що розрахунок реальної відсоткової ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту за кредитним договором проведено у перерахунку у національну валюту, з урахуванням фактичного курсу Національного банку України гривні до долара США за період з 12.06.2008 по 22.02.2016 відповідно до умов першого питання ухвали суду про призначення судової економічної експертизи.

Умовами кредитного договору визначено погашення кредиту та відсотків за користування ним у доларах США. Саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для визнання Кредитного договору недійсним. Зазначені ризики мають як позичальник, так і кредитор. Проявивши належну обачливість, виходячи з динаміки зміни курсів валют з моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, позивач міг передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні до іноземної валюти, а також - отримати кредит в національній валюті.

Згідно із пунктом 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення між сторонами додаткової угоди, банки зобов`язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача.

Даними про сукупну вартість кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов`язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.

Додаток № 1 «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту» складено з урахування додатку до Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, якими визначені правила заповнення колонок цього додатку. При цьому, у колонці 2 зазначається чиста сума кредиту, розрахована згідно з вимогами пп.а а. 3.3 глави 3 Правил.

Що ж стосується визначення висновком експертизи розміру ануїтетного платежу у розмірі 691, 29 дол. США, а не 695 дол. США, як передбачено умовами договору, то у випадку сплати процентів за користування кредитом у більшому розмірі, ніж той, що передбачений умовами договору, позивач мав право на проведення відповідного перерахунку, або повернення зайво сплачених коштів.

Висновки експерта, у цьому випадку, можуть бути підставою лише для правильного обрахування суми заборгованості позичальника перед банком, але визначення розміру заборгованості за кредитним договором не є предметом розгляду по цій цивільній справі.

При цьому судом першої інстанції не враховано, що загальний розмір платежів визначених судовим експертом при врахуванні ануїтетного платежу у розмірі 691, 29 дол. США. становить 65649, 43 дол. США, що на 191, 37 дол. США більше ніж визначено умовами договору. При цьому, згідно п. 1.2 умов кредитного договору, розмір останнього ануїтетного платежу може відрізнятися від розміру ануїтетного платежу встановленого цим пунктом договору, і буде складатися із суми фактичної заборгованості за кредитом, що залишилася після сплати позичальником всіх попередніх ануїтетних платежів.

Питання поставлені судом першої інстанції на вирішення експертизи могли вплинути на розмір заборгованості за кредитним договором, що саме по собі не є підставою для визнання оспорюваного договору недійсним.

Враховуючи встановлені обставини справи та досліджені докази, судова колегія приходить до висновку відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 в межах доводів позовної заяви.

У результаті розгляду справи не здобуто доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема не спростовано, що при укладенні договору про надання споживчого кредиту позивач діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами, визначивши, характер правочину і всі його істотні умови.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не вирішив питання про склад осіб, які беруть участь у справі та в порушення вимог ч. 1 ст. 37 ЦПК України не залучив в якості співвідповідача ФК «Довіра та Гарантія», а залучив її в якості третьої особи, не є підставою для зміни чи скасування судового рішення.

З матеріалів справи вбачається, що 21 вересня 2015 року № 28 між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» укладено договір факторингу, за яким клієнт відступив, а фактор прийняв права вимоги за договором про надання споживчого кредиту від 12 червня 2008 року № 0, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «УкрСиббанк».

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Згідно з статтею 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.

Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Відповідно до статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Договором факторингу від 21 вересня 2015 року № 28 клієнт (ПАТ «УкрСиббанк») передав, а фактор ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» прийняв права вимоги та в їх оплату зобов`язався передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату та на умовах, визначених цим договором, тобто до фактора переходить лише право вимоги, а інших прав та обов`язків клієнт не передавав.

Пунктом 4.6 договору факторингу передбачено, що фактор не бере на себе будь-яких договірних зобов`язань клієнта за первинними договорами, окрім права вимоги за такими первинними договорами щодо погашення (стягнення, повернення) заборгованості з боржників.

За змістом правовідносин факторингу, фактор сплачує клієнту за передачу прав вимоги певну суму (фінансування під відступлення права вимоги), однак не стає стороною первинного договору, а тому не може бути й правонаступником у первинних правовідносинах.

Відповідно до теорії цивільного процесу відповідачем у справі є особа, яка відповідає перед позивачем за порушене право, яке випливає з правовідносин, делікту або іншій підставі (частина друга статті 11 ЦК України).

При цьому також має значення обґрунтування позову та зміст правової вимоги.

Відповідно до норм ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (частина перша статті 236 ЦК України) з підстав, визначених положеннями ЦК України, а отже відповідальність за ці правовідносини як в частині прав, так і обов`язків, несе сторона цього договору або його правонаступник за договором, а не правонаступник частини переданих за договором прав, зокрема за договором факторингу.

Відповідачем не враховано, що договір факторингу не є договором заміни сторони у правовідносинах, а також того, що ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» не стало стороною за кредитним договором від 12 червня 2008 року № 0, укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ «УкрСиббанк», як правонаступник.

Підстави для визнання кредитного договору, як зазначив позивач, виникли на момент укладення цього договору між ним та АКІБ «УкрСиббанк» у червні 2008 року, а договір факторингу укладено 21 вересня 2015 року. Тому позов пред`явлений до належного відповідача - ПАТ «УкрСиббанк».

З огляду на вищевикладене, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду знайшли своє підтвердження в суді апеляційної інстанції, тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені позову.

Враховуючи, що вимоги апеляційної скарги підлягають задоволенню, у відповідності до вимог ст. ст. 141, 382 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» підлягає стягненню судовий збір в розмірі 606,32 грн у зв`язку з переглядом справи судом апеляційної інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк» задовольнити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 06 червня 2017 року скасувати.

У задоволені позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа: товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» про визнання кредитного договору недійсним - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «УкрСиббанк» () судовий збір судовий збір у розмірі 606 (шістьсот ність) грн 32 коп. у зв`язку з переглядом справи судом апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 листопада 2020 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді Н.П. Пилипчук

В.Б. Яцина