Справа № 171/2080/20
У Х В А Л А

13 листопада 2020 року м. Апостолове

Апостолівський районний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді Кодрян Л.І.

за участю секретаря Титаренко Л.Б.

розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ в натурі 5/14 частин об`єкта нерухомого майна, що є спільною частковою власністю, -

ВСТАНОВИВ :

11 листопада 2020 року до Апостолівського районного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ в натурі 5/14 частин об`єкта нерухомого майна, що є спільною частковою власністю.

У позові ОСОБА_1 просить виділити їй в натурі 5/14 частин будинку магазинів продовольчих та промислових товарів з допоміжними спорудами, а саме В1 магазин промислових товарів: приміщення 1-5, площею 48,3 кв.м., приміщення 1-6, площею 22,7 кв.м.; частина складу Г2: приміщення 1-7 площею 48,8 кв.м.; приміщення 1-8 площею 2,6 кв.м. (загальна площа становить 122,4 кв.м).

12 листопада 2020 року від ОСОБА_1 надійшла заява про забезпечення позову в якій заявник просить суд вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_2 передавати у володіння та користування іншим особам нежитлове приміщення магазинів продовольчих та промислових товарів з допоміжними будівлями в АДРЕСА_1 , що належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Також, заявник просить заборонити ОСОБА_3 , котрий згідно договору позички користується власністю позивача без її згоди, володіти та користуватися нежитловим приміщенням магазинів продовольчих та промислових товарів з допоміжними будівлями в АДРЕСА_1 , що належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Обґрунтовуючи вказану заяву позивач зазначає, що згідно договору дарування від 20.09.2013 року 5/14 частин будинку магазинів продовольчих та промислових товарів з допоміжними будівлями вона отримала у власність нежитлове приміщення загальною площею 130,8 кв.м., опис: 5/14 частин будинку, магазинів продовольчих та промислових товарів з допоміжними будівлями.

Зазначає, що вона звернулася до суду з позовом про виділ в натурі 5/14 частини об`єкта нерухомого майна, що є спільною частковою власністю, оскільки їй належить спірне приміщення, але відповідач її не допускає до приміщень, фактично перешкоджає їй у праві користування власністю.

В свою чергу ОСОБА_2 розпоряджається спільною власністю, що підтверджується договором позички та актом приймання-передачі. Вказує, що їй відомо, що користувач ОСОБА_4 сплачує орендну плату за користування приміщенням відповідачу.

Зазначає, що за вказаним фактом вона звернулася до поліції, оскільки договір позички та акт приймання-передачі оформлений без її відома та її згоди, ніяких домовленостей про укладення договору з відповідачем не було, коштів від орендаря вона не отримувала.

ОСОБА_1 зазначає, що її намагання вирішити спір з ОСОБА_2 мирним шляхом не дали результату. Вважає, що оскільки приміщення належить, як їй так і відповідачу, то вона вправі розпоряджатися своєю власністю.

На думку заявника, відповідач за час розгляду справи у суді може вільно розпорядитися її майном, а саме проводити ремонтні роботи, реконструкцію, перепланування, здавати в оренду, найм, піднайм, безоплатне користування або завдати шкоди майну, що є на об`єкті нерухомого майна, а також завдати шкоди земельній ділянці.

Вважає, що необхідним заходом забезпечення позову буде заборона ОСОБА_2 передавати у володіння та користування іншим особам нежитлове приміщення магазинів продовольчих та промислових товарів з допоміжними будівлями в АДРЕСА_1 , що належить на праві спільної сумісної власності їй та ОСОБА_2 . Також, заявник просить заборонити ОСОБА_3 , котрий згідно договору позички користується власністю позивача без її згоди, володіти та користуватися нежитловим приміщенням магазинів продовольчих та промислових товарів з допоміжними будівлями в АДРЕСА_1 , що належить на праві спільної сумісної власності їй та ОСОБА_2 .

Посилаючись на положення ЦПК України заявник вважає, що існують правові підстави для забезпечення позову та просить заяву задовольнити.

Заяву про забезпечення позову розглянуто без повідомлення учасників справи відповідно до ч.1 ст.153 ЦПК України.

З долучених до заяви про забезпечення позову документів судом встановлено наступне.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 208924565 від 14.05.2020 року встановлено, що заявник ОСОБА_1 є власником нежитлового приміщення, а саме 5/14 частин будинку, магазинів продовольчих та промислових товарів з допоміжними будівлями за адресою АДРЕСА_1 . на підставі договору дарування від 20.09.2013 року, серія та номер: р. №1424, ВТМ № 049723, ВТМ № 049724.

Згідно договору дарування від 25 грудня 2003 року ВВА № 668225 встановлено, що приватним підприємством «Світлана» передано у власність ОСОБА_2 будинок, магазинів продовольчих та промислових товарів з допоміжними будівлями: гараж-Г1, склад Г 1, замощення І, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до договору дарування від 15 лютого 2012 року ВРП № 466861 вбачається, що ОСОБА_2 передав у власність матері ОСОБА_5 5/14 частин будинку, магазинів продовольчих та промислових товарів з допоміжними будівлями, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно договору позички від 30 жовтня 2020 року, укладеного між фізичною особою ОСОБА_2 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 встановлено, що ОСОБА_2 передав у безоплатне користування ОСОБА_3 частку магазину за адресою АДРЕСА_2 , торгівельна площа для використання складає 60 кв.м.

Відповідно до технічного паспорту на громадський будинок магазинів продовольчих та промислових товарів з допоміжними будівлями, розташований за адресою АДРЕСА_1 , від 01.07.2020 року, вбачається, що загальна площа приміщень складає 366,9 кв.м., нерухомість належать трьом співвласникам: ОСОБА_5 5/14 частки, ОСОБА_1 5/14 частки, ОСОБА_2 4/14 частки.

Як передбачено ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно ч.1 ст.153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті.

Пунктом 2 ч.1 ст.150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується забороною вчиняти певні дії.

Згідно роз`яснень, що надані в п.4 Постанові Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільно-процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та реально існує загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладання арешту, або майнових наслідків заборони вчиняти певні дії.

Таким чином, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Відповідно до ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Розглянувши заяву про забезпечення позову, дослідивши додані до заяви докази, суд приходить до висновку, що між позивачем та відповідачем виник спір щодо нерухомого майна та в поданому до суду позові ОСОБА_1 просить виділити їй в натурі 5/14 частин будинку магазинів продовольчих та промислових товарів з допоміжними спорудами, а саме В1 магазин промислових товарів: приміщення 1-5 площею 48,3 кв.м., приміщення 1-6 площею 22,7 кв.м.; частина складу Г2: приміщення 1-7 площею 48,8 кв.м.; приміщення 1-8 площею 2,6 кв.м. (загальна площа становить 122,4 кв.м).

Разом з тим, у заяві про забезпечення позову заявник просить суд вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_2 передавати у володіння та користування іншим особам нежитлове приміщення магазинів продовольчих та промислових товарів з допоміжними будівлями в АДРЕСА_1 , що належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Також, заявник просить заборонити ОСОБА_3 , котрий згідно договору позички користується власністю позивача без її згоди, володіти та користуватися нежитловим приміщенням магазинів продовольчих та промислових товарів з допоміжними будівлями в АДРЕСА_1 , що належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Суд вважає, що доводи заявника щодо обраного виду забезпечення позову є необґрунтованими внаслідок відсутності зв`язку між заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги по суті.

Зважаючи на те, що спір між сторонами щодо передачі права володіння та користування іншим особам нерухомим майном за адресою АДРЕСА_1 , не є не є предметом позову, поданого ОСОБА_1 , як і передача у користування приміщень за вказаною адресою ОСОБА_3 , дійсність договору позички від 30.10.2020 року перебуває поза межами даного цивільного спору, а тому відсутні правові підстави для заборони співвласнику ОСОБА_2 передавати у володіння та користування іншим особам вказане нежитлове приміщення та правові підстави для заборони ОСОБА_3 володіти та користуватися зазначеним нежитловим приміщенням.

Крім того, як встановлено судом, ОСОБА_2 є співвласником частки нерухомого майна за адресою АДРЕСА_2 .

Також, згідно доданих до матеріалів заяви документів вбачається, що співвласником частки нерухомого майна за адресою АДРЕСА_2 є ОСОБА_5 .

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи мирно володіти своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві.

Так, відповідно до ч. 4 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.). Правомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання. Правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка тощо).

Таким чином, особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановленому законом.

Також, суд вважає, що ОСОБА_1 при зверненні з заявою про забезпечення позову не наводить достатньо обґрунтованих аргументів про те, що заборона ОСОБА_2 передавати у володіння та користування іншим особам нежитлове приміщення, а також заборона користувачу ОСОБА_3 володіти та користуватися нежитловим приміщенням, як захід спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову про виділ в натурі об`єкта нерухомого майна, а також не наводить обґрунтованих доводів імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття такого заходу.

Керуючись ст.ст. 149-153 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ в натурі 5/14 частин об`єкта нерухомого майна, що є спільною частковою власністю - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду через Апостолівський районний суд Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її постановлення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали суду складено 13.11.2020 року.

Суддя Л.І.Кодрян