Номер провадження: 22-ц/813/6607/20
Номер справи місцевого суду: 522/4436/19
Головуючий у першій інстанції Бондар В.Я
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.11.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Комлевої О.С.,

за участю секретаря: Ющак А.Ю.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у відсутності учасників справи,апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 березня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участю третьої особи - Відділу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про зобов`язання не чинити перешкоди у вихованні та спілкуванні з донькою, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про позбавлення батьківських прав,

встановив:

18 березня 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , за участю третьої особи - Відділу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради (далі - РА ОМР), в якому просив зобов`язати відповідача не чинити йому перешкоди у вихованні та спілкуванні з донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом встановлення графіку зустрічей відповідно до висновку відділу опіки та піклування Приморської РА ОМР.

Позовні вимоги мотивовані тим, що під час перебування позивача у рейсі далекого плавання відповідачка розлучилася з ним та переїхала з донькою на орендовану квартиру за невідомою позивачу адресою. До 2016 року він дуже рідко бачив доньку в торгових центрах, а у 2016 року ОСОБА_1 взагалі заборонила позивачу бачитися з донькою та використовувала спілкування дитини з метою шантажу, адже хотіла погасити її кредит в розмірі 18300 доларів США перед ПАТ «Марфін Банк». Висновок органу опіки та піклування, яким встановлено способи участі виховані доньки, відповідачка ОСОБА_1 не виконує.

Ухвалою суду від 02.04.2019 року провадження у справі відкрите, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

07.05.2019 року до суду надійшов відзив від представника ОСОБА_1 - адвоката Врони А.В., згідно якого просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на наступне. У ОСОБА_2 наявна заборгованість зі сплати аліментів, яка на момент подачі позову становила 38 000 грн., та позивач намагався її уникнути, шляхом звернення до суду з позовом про скасування актового запису, де його вказано батьком ОСОБА_3 ОСОБА_1 виконувала висновок органу опіки та піклування, втім позивач не з`являвся на зустрічі з дитиною, про що відповідачка сповістила службу у справах дітей, в свою чергу ОСОБА_2 надіслав лист про те, що на умовах, які визначені висновком бачитися з дитиною не буде.

Також відповідачка зазначила, що ОСОБА_2 за власним бажанням ухиляється від здійснення батьківських прав, ніяких перешкод у спілкуванні з донькою вона йому не чинить.

В свою чергу, 08 травня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування Приморської РА ОМР, згідно якої просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітньої ОСОБА_3 .

В обґрунтування зустрічного позову відзначила, що батько ухиляється від виховання доньки.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 березня 2020 року позовну заяву ОСОБА_2 задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 перешкоди у виховані та спілкуванні з донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визначено способи участі ОСОБА_2 у виховані малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом встановлення систематичних зустрічей батька з дитиною кожну другу та третю суботу місяця з 14:00 год. до 19:00 год., у присутності матері, а також, дні народження та святкові дні за попередньою домовленістю батьків.

Зустрічний позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 березня 2020 року, та постановлення нового - про задоволення її позовних вимог у повному обсязі, а в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

20 липня 2020 року від ОСОБА_2 до Одеського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 березня 2020 року без змін (а.с. 223-229).

Вирішуючи питання про слухання справи у спрощеному позовному провадженні, у відсутності учасників справи, колегія суддів виходить із того, що учасники справи повідомлені про час і місце судового засідання, як то передбачено ст. 130 ЦПК України (а.с. 215-219).

При цьому, колегія суддів враховує, що у відповідності до п.п. 1, 5 Розпорядження голови Одеського апеляційного суду № 12 від 16.10.2020 року (а.с.235) тимчасово, на час установлення на території м. Одеси рівня епідемічної небезпеки «помаранчевий» або «червоний», зупинити розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судових процесів та припинити їх допуск до залів судових засідань.

Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч.ч.1,2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи.

Як вбачається з матеріалів справи, всі учасники справи належним чином повідомлені про час і місце судового засідання, призначене на 04.11.2020 оку, на 13.00 год., у тому числі первісний відповідач ОСОБА_1 - через свого представника - адвоката Врону А.В., як то передбачено ч. 5 ст. 130 ЦПК України (а.с.213-219).

Разом з тим, від адвоката Врони А.В. надійшла заява про перенесення судового засідання, посилаючись не необхідність особистого прийняття участі в судовому засіданні, однак неможливістю цього здійснити через спалах у світі та в Україні коронавірусу СОVІD -19, та через існування Роспорядження Голови Одеського апеляційного суду від 16 жовтня 2020 року (а.с.230-232).

Однак, у зв`язку з тим, що адвокат Врона А.В. не зазначив суду апеляційної інстанції, по якій причині він не може прийняти участь у розгляді справи в режимі відеоконференції за допомогою програмного забезпечення «ЕаsуСоп», за межами суду, а також враховуючи, що всі учасники справи повідомлені про час і місце проведення судового засідання, проте явка до суду апеляційної інстанції є необов`язковою, а також враховуючи те, що провадження по даній справі в Одеському апеляційному суді перебуває з 21.04.2020 року, тобто більше 6 місяців, справа є соціальною та потребує якнайшвидшого вирішення, колегія суддів вирішила слухати справу за відсутності її учасників, на підставі наявних у справі доказів.

Враховуючи вищенаведене та у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

У зв`язку з цим, датою ухвалення цього судового рішення, яким є постанова суду, є 11.11.2020 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони у справі перебували у шлюбі в період якого, а саме ІНФОРМАЦІЯ_2 , у них народилася донька - ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , видане Київським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції (а.с.12).

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси у справі №1512/4733/2012 від 04.07.2012 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітньої ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частини від заробітку щомісячно, починаючи з 02.04.2012 року до 22.04.2028 року (а.с.13).

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції взяв до уваги висновок органу опіки та піклування Приморської РА ОМР №01-11/703 від 01.06.2016 року,в якому вирішено питання про зобов`язання ОСОБА_1 не перешкоджати зустрічам і спілкуванню батька ОСОБА_2 у виховані малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Тобто, цим висновком визначено способи участі шляхом встановлення систематичних зустрічей батька з дитиною кожну другу та третю суботу місяця з 14:00 до 19:00 год., у присутності матері, а також дні народження та святкові дні за попередньою домовленістю батьків (а.с.14).

При цьому слід зазначити, що вищевказаний висновок залишається дійсним, про що свідчить лист служби у справах дітей надісланий адвокату Вроні А.В. за №10745 від 12.11.2019 року (а.с.164).

Матеріали справи також свідчать про те, що ОСОБА_2 звертався до Приморської РА ОМР із заявою від 23.08.2018 року щодо невиконання ОСОБА_1 висновку органу опіки та піклування. Згідно відповіді Приморської РА ОМР №1-2698 від 31.08.2018 року ОСОБА_2 рекомендовано звертатися до суду для вирішення даного спору (а.с.15).

Крім того, Приморська РА ОМР як орган опіки та піклування 16.04.3018 року надала свій Висновок №01-13/220/1вих, в якому зазначила про цільове використання ОСОБА_1 коштів сплачених як аліменти (а.с.42-43).

В свою чергу, відповідачка за первісним позовом ОСОБА_1 вказала, що зверталася до служби у справах дітей ОМР з листом від 08.06.2016 року, яким повідомляла невиконання ОСОБА_2 висновку органу опіки і піклування, з посиланням на те, що ОСОБА_2 лише телефонує та погрожує доньці (а.с.38). При цьому, ОСОБА_1 надала суду електронний лист, написаний з її слів ОСОБА_2 на адресу ОСОБА_1 , проте, суд обгрунтовано не взяв до уваги вказаний лист, у зв`язку з відсутністю ідентифікуючих даних учасників переписки (а.с.39).

Судом також досліджена характеристика малолітньої ОСОБА_3 , наданої Одеським навчально-виховним комплексом №90 ім. О.С. Пушкіна від 07.05.2019 року, з якої вбачається, що до шкоди за період навчання дитини, тобто з 01.09.2018 року приходить лише ОСОБА_1 , батько дитини жодного разу не з`являвся (а.с.69).

Крім того, супровід малолітньої ОСОБА_3 на курси з корекції мовлення, які вона відвідує з 23.01.2019 року, здійснює також ОСОБА_1 (а.с.70).

Із листа Комунального некомерційного підприємства «Дитяча міська поліклініка №3» Одеської міської ради від 08.05.2019 року вбачається, що ОСОБА_3 знаходиться на диспансерному обліку у невролога з діагнозом: моторний тик. При відвідуванні дитини вдома та на амбулаторних прийомах з дитиною завжди знаходиться мати - ОСОБА_1 , батько ОСОБА_2 присутній не був (а.с.72).

Із характеристики, наданої тренером-викладачем відділення спортивної акробатики Комунального позашкільного навчального закладу «Комплексна дитячо-юнацька спортивна школа №1» ОСОБА_5 , вбачається, що мати ОСОБА_3 піклується та підтримує доньку, а батько до школи ніколи не з`являвся (а.с.74).

Із розрахунку заборгованості по аліментам, складеного державним виконавцем другого Київського відділу державної виконавчої служби м. Одеси ГТУЮ в Одеській області Гуменюк В.В. від 11.01.2018 року, виконавче провадження №52716802, вбачається, що станом на 01.01.2018 року заборгованість ОСОБА_2 по аліментам становить 38 000 грн. (а.с.41).

Крім того, із розрахунку заборгованості по аліментам, складеного державним виконавцем другого Київського відділу державної виконавчої служби м. Одеси ГТУЮ в Одеській області Накул В.Ю., виконавче провадження №52716802, вбачається, що станом на 01.05.2019 року заборгованість по аліментам становить 22 500 грн. (а.с.77).

В свою чергу, із розрахунку заборгованості по аліментам, складеного державним виконавцем другого Київського відділу державної виконавчої служби м. Одеси ГТУЮ в Одеській області Шарапою Д.С., виконавче провадження №52716802, вбачається, що станом на 01.06.2019 року заборгованість по аліментам становить 15 000 грн. (а.с.78), в іншій довідці розмір станом на 01.06.2019 року, вказаний як 5000 грн. (а.с.97).

Разом з тим, вказаним старшим державним виконавцем суду наданий розрахунок заборгованості по аліментам, згідно якого станом на 01.10.2019 року заборгованість по аліментам ОСОБА_2 відсутня (а.с.168).

Також суд правомірно зазначив, що донька сторін ОСОБА_3 проживає з мамою, проте зареєстрована дівчинка разом з батьком за адресою: АДРЕСА_1 , що не заперечується сторонами (а.с.96).

Вирішуючи даний спір, суд також обгрунтовано вказав, що у відповідності до статей 18, 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, чинної для України з 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом.

У частині першій статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

При цьому суд обгрунтовано зазначив, що Європейський суд з прав людини (далі - ЖСПЛ) зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага та, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, в якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Крім того, відповідно до статей 5, 7 СК України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально й морально заохочує, підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини. Жінка та чоловік мають рівні права та обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

За змістом статей 150, 151, 153, 155, 157, 158 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь в її вихованні та має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Аналогічні положення щодо виховання дітей та спілкування з їх батьками містяться у розділах 8, 11, 12, 15 Закону України «Про охорону дитинства».

Рішення про визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї, приймається органом опіки та піклування на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Прийняте рішення органу опіки та піклування є обов`язковим для батьків. Разом з тим, у випадку вчинення перешкод того із батьків, з ким проживає дитина, і тому із батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

За змістом ч.ч. 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

При цьому суд першої інстанції правильно вказав, що підстав відступати від висновку органу опіки та піклування Приморської РА ОМР №01-11/703 від 01.06.2016 року, у суду немає.

Враховуючи, що доказів негативного впливу первісного позивача ОСОБА_2 на інтереси та розвиток доньки суду не представлено, а також враховуючи, що зустрічі батька та доньки будуть відбуватися за участю матері, з метою спокою та почуттям захищеності малолітньої ОСОБА_3 , підстав позбавляти ОСОБА_2 можливості спілкуватися та виховувати дочку у суду не було.

З огляду на вищевикладені вимоги національного і міжнародного законодавства, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність задоволення первісних позовних вимог ОСОБА_2 та зобов`язання ОСОБА_6 не чинити йому перешкод у вихованні і спілкуванні з донькою ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , з визначенням способів такого виховання.

Крім того, суд обгрунтовано вказав, що відповідно до ч.1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини й протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Суд зазначив, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

При цьому, суд правильно вказав, що матеріали справи не мають достатньо доказів винної поведінки ОСОБА_2 в ухиленні від спілкування з донькою, при цьому не відвідування школи та інших закладів позашкільної освіти батьком не може свідчити про його ухилення від виховання доньки.

Більше того, допитана в судовому засіданні малолітня ОСОБА_3 вказала, що вона хоче проводити час з гарним батьком, а рідна сестра ОСОБА_2 , яка надавала пояснення як свідок вказала на його бажання бути татом, однак він не вміє жертвувати своїми інтересами ради доньки.

Разом з тим, зважаючи на те, що доказів неможливості зміни ОСОБА_2 на турботливого батька, який буде враховувати інтереси дитини перш за свої, суду не представлено, та враховуючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно його рідної доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Та обставина, що сусіди первісної відповідачки ОСОБА_1 ОСОБА_7 та ОСОБА_8 дали письмові характеристики, із яких слідує, що доньку ОСОБА_3 відповідачка виховує одна, батька дитини вони ніколи не бачили (а.с.75, 76), на що посилається заявник апеляційної скарги, не може бути підставою для задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 .

Доводи первісної відповідачки ОСОБА_1 , даних нею в апеляційній скарзі, про те, що вона жодним чином не чинить перешкод ОСОБА_2 , спростовуються не тільки матеріалами справи, а і первісним позовом ОСОБА_2 про зобов`язання ОСОБА_1 не чинити йому перешкод у вихованні і спілкуванні з донькою ОСОБА_3 .

Що стосується висновку органу опіки та піклування Приморської РА ОМР ради №01-11/1131/2вих від 26.07.2019 року, яким визнано доцільним позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно його малолітньої доньки ОСОБА_3 (а.с.110), то суд дав йому належну оцінку і вмотивовано зазначив про те, що даний Висновок не є підставою для застосування до спірних правовідносин крайньої міри, якою є позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно його рідної доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень проти первісних позовних вимог, своїх зустрічних позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

О.С. Комлева