Номер провадження: 22-ц/813/3027/20
Номер справи місцевого суду: 501/2701/16-ц
Головуючий у першій інстанції Петрюченко М. І.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.01.2020 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» про визнання кредитного договору недійсним, на рішення Іллічівського міського суду Одеської області, ухвалене під головуванням судді Петрюченко М.І . 16 липня 2019 року у м. Чорноморську Одеської області, -

встановила:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до Іллічівського міського суду Одеської області з позовом до ПАТ «Марфін Банк» про визнання кредитного договору недійсним (т. 1 а.с. 1-5).

В обгрунтування позову посилалася на те, що між ВАТ «Морський транспортний банк» та ОСОБА_1 06 березня 2007 року було укладено Кредитний договір № 00054/RD про надання кредиту у вигляді не поновлюваної кредитної лінії (далі Кредитний договір) в розмірі 44 821,00 доларів США на наступні цілі: споживчі потреби (будівництво) 40 483,00 доларів США, а також на сплату страхових платежів 4 338,00 доларів США відповідно до умов кредитного договору зі сплатою 15% річних за фактичний період користування кредитними коштами на суму залишку заборгованості.

Позивач вважає, що умови Кредитного договору суперечать основним положенням Цивільного законодавства України, а відповідачем не дотримано вимоги законодавства.

ОСОБА_1 зазначала, що жодних письмових повідомлень перед укладанням Кредитного договору відповідачем надано не було, до позивача не було доведено необхідну обов`язкову інформацію, викладену в ч.2. ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів», за результатом аналізу якої позивач мав би оцінити всі обставини щодо наслідків укладення договору. При укладанні оскарженого Договору, позивач цілком довіряла банківським працівникам, як спеціалістам, оскільки не володіла спеціальними знаннями в області банківського права, проте, відповідач приховав від неї фактичні суми по кредиту. З таких підстав, позивач зазначала, що відповідач навмисно проігнорував вимоги ч.2. ст.1 ЗУ «Про захист прав споживачів», не надавши необхідну інформацію, чим навмисно ввів в оману позивача щодо обставин, які мали істотне значення перед укладанням Кредитного договору, зокрема не надав інформацію про повну вартість кредиту для позивача з детальним розписом загальної вартості кредиту, що є істотною умовою Кредитного договору.

Відповідач тільки в липні 2009 року надав інформацію про розрахунок сукупної вартості кредиту, реальну процентну ставку та інші фінансовіх зобов`язаня. Тобто, скривав на протязі двох років інформацію, яку позивач повинен був знати перед укладанням Кредитного договору, що дає підстави вважати, що дії відповідача цілком підпадають під ознаки ч.1 ст.230 ЦК України, відповідно до якої обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Жодних розрахунків розміру щомісячних платежів по відсоткам за користування кредитом відповідачем на час укладення Кредитного договору не проведено, та взагалі, відповідач обмежився виключно загальними правилами розрахунків за користування кредитом, чим не довів позивачу інформацію про загальну вартість кредиту.

З огляду на вищевикладене, позивач стверджував, що в Кредитному договорі була відсутня така істотна умова, як «ціна» Кредитного договору, що повинна була складатися з сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки та інших фінансових зобов`язань, що прямо суперечить ст.ст.203, 632, 638 ЦК України, п.2 ч.4 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 16 липня 2019 року у задоволені позову ОСОБА_1 було відмовлено повністю (т. 2 а.с. 167-174).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. На думку апелянта, судом першої інстанції не було враховано, що умови Кредитного договору суперечать основним положенням Цивільного законодавства України. Так, ОСОБА_1 зазначає, що жодних письмових повідомлень перед укладанням Кредитного договору відповідачем надано не було, до позивача не було доведено необхідну обов`язкову інформацію, викладену в ч.2. ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів», за результатом аналізу якої позивач мав би оцінити всі обставини щодо наслідків укладення договору. Крім того, при укладанні оскаржуваного Договору, позивач цілком довіряла банківським працівникам, як спеціалістам, оскільки не володіє спеціальними знаннями в області банківського права, проте, відповідач приховав від неї фактичні суми по кредиту, тобто, навмисно проігнорував вимоги ч.2. ст.1 ЗУ «Про захист прав споживачів», не надавши необхідну інформацію, чим навмисно ввів в оману позивача щодо обставин, які мали істотне значення перед укладанням Кредитного договору. Відповідач тільки у липні 2009 року надав інформацію про розрахунок сукупної вартості кредиту, реальну процентну ставку та інші фінансовіх зобов`язаня. Тобто, скривав на протязі двох років інформацію, яку ОСОБА_1 повинна була знати перед укладанням Кредитного договору, що дало апелянту підстави вважати, що дії відповідача цілком підпадають під ознаки ч.1 ст.230 ЦК України.Також апелянт стверджує, що у Кредитному договорі була відсутня така істотна умова, як ціна Кредитного договору, яка повинна була складатися з сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки та інших фінансових зобов`язань, що прямо суперечить ст.ст.203, 632, 638 ЦК України, п.2 ч.4 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» (т. 2 а.с. 178-182).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, між Відкритим акціонерним товариством "МОРСЬКИЙ ТРАНСПОРТНИЙ БАНК" та ОСОБА_1 06 березня 2007 року було укладено Кредитний договір № 00054/RD про надання кредиту у вигляді непоновлюваної кредитної лінії в розмірі 44 821,00 доларів США на наступні цілі: споживчі потреби (будівництво) зі сплатою 15% річних за фактичний період користування кредитними коштами на суму залишку заборгованості (а.с.6-11).

15 липня 2009 року між Відкритим акціонерним товариством "МОРСЬКИЙ ТРАНСПОРТНИЙ БАНК" та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору № 00054/RD від 06 березня 2007 року, відповідно до умов якого сторони дійшли домовленості внести зміни до кредитного договору, а також визначити суму щомісячних платежів в сумі 217,28 дол. США, щомісячно до 01 числа кожного місяця та в день закінчення кредитного договору.

15 квітня 2010 року між Відкритим акціонерним товариством "МОРСЬКИЙ ТРАНСПОРТНИЙ БАНК" та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду №2 до кредитного договору № 00054/RD від 06 березня 2007 року, відповідно до умов яких визначено відсотки за користування кредитом.

05 березня 2018 року відповідач змінив своє найменування на Публічне акціонерне товариство «МТБ Банк», що підтверджується копією виписки із Статуту (а.с.200-206 т.1).

Матеріалами справи підтверджено та не спростовано ОСОБА_1 , що Кредитний договір, договори про внесення змін та доповнень № 1, 2, були особисто підписані позивачем.

Зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема із договорів.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

За статтею 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно зі статями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Згідно з частиною першою статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції Закону України від 01 грудня 2005 року № 3161-IV, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема, таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статями 15 і 23 цього Закону.

За змістом частини п`ятої статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім процентної ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору. Положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, є несправедливими і це є підставою для визнання таких положень договору недійсними.

Під час застосування положення статті 18 згаданого Закону до спірних правовідносин для судів є обов`язковим правовий висновок, викладений Верховним Судом України у постанові у справі № 6-40цс13, згідно із яким визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Аналізуючи цю правову норму можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

За змістом статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесною підприємницькою практикою вважається: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Після укладення договору між сторонами виникають зобов`язальні правовідносини.

Колегія суддів погоджується із висновоком суду першої інстанції про те, що оспорюваний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди щодо усіх його істотних умов; мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним й відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладання договору не заявляла додаткових вимог щодо умов договору та в подальшому виконувала його тривалий період часу, договір містить повну інформацію щодо умов кредитування: про строк кредитування, процентну ставку за користування кредитом, строки сплати платежів, мету, для реалізації якої споживчий кредит може бути витрачений, а також права та обов`язки сторін, порядок розрахунків, відповідальність за порушення зобов`язань.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного договору недійсним, а тому у задоволенні позову обгрунтовано відмовив.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів вважає необгрунтованими доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що умови Кредитного договору суперечать основним положенням Цивільного законодавства України. Так, апелянт вважає, що жодних письмових повідомлень перед укладанням Кредитного договору відповідачем надано не було, до позивача не було доведено необхідну обов`язкову інформацію, викладену в ч.2. ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів», за результатом аналізу якої Позивач мав би оцінити всі обставини щодо наслідків укладення договору. Крім того, при укладанні оскарженого Договору, позивач цілком довіряла банківським працівникам, як спеціалістам, оскільки не володіє спеціальними знаннями в області банківського права, проте відповідач приховав від неї фактичні суми по кредиту, тобто, навмисно проігнорував вимоги ч.2. ст.1 ЗУ «Про захист прав споживачів», не надавши необхідну інформацію, чим навмисно ввів в оману позивача щодо обставин, які мали істотне значення перед укладанням Кредитного договору. Відповідач тільки у липні 2009 року надав інформацію про розрахунок сукупної вартості кредиту, реальну процентну ставку та інші фінансовіх зобов`язаня. Тобто, скривав на протязі двох років інформацію, яку позивач повинна була знати перед укладанням Кредитного договору, що дало апелянту підстави вважати, що дії відповідача цілком підпадають під ознаки ч.1 ст.230 ЦК України, відповідно до якої обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.Також апелянт стверджує, що у Кредитному договорі була відсутня істотна умова, а саме «ціна» Кредитного договору, яка повинна була складатися з сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки та інших фінансових зобов`язань, що прямо суперечить ст.ст.203, 632, 638 ЦК України, п.2 ч.4 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Колегія суддів вважає, що апелянтом не надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що кредитний договір, укладений між сторонами, є несправедливим, оскільки при підписанні договору ОСОБА_1 мала можливість ознайомитись з умовами договору та, у разі незгоди з такими умовами, - відмовитись від підписання договору.

Крім того, апелянт не надав доказів на підтвердження умислу Банку на введення її у оману щодо обставин, які мають істотне значення та які могли перешкодити вчиненню правочину. Права позичальника, як споживача, при укладенні та виконанні договірного зобов`язання порушені не були, оскільки матеріалами справи доведено, що з умовами кредитного договору позичальник був ознайомлений, про що свідчить власноруч зроблений підпис ОСОБА_1 . Також колегія суддів приймає до уваги, що апелянт після підписання кредитного договору тривалий час здійснювала погашення за кредитним боргом, при цьому не ставлячи питання про визнання умов кредитного договору несправедливими, що свідчить про фактичне визнання ОСОБА_1 умов договору.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 16 липня 2019 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 16 липня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складений 05 лютого 2020 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе