Номер провадження № 22-ц/812/388/20 Суддя-доповідач апеляційного суду - Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2020 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Бондаренко Т.З., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання - Горенко Ю.В.,

за участю: представника відповідача - ОСОБА_1 , представників третіх осіб - Тарасюк І ОСОБА_2 Є., Хмельницького В.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_3

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 грудня 2019 року, ухваленого під головуванням судді - Гуденко О.А. в приміщенні того ж суду по справі за позовом ОСОБА_3 до Головного Управління Національної поліції в Миколаївській області за участю третіх осіб - Головного Управління Державної казначейської служби України в Миколаївській області, Управління патрульної поліції в Миколаївській області Департаменту патрульної поліції про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями Управлінням патрульної поліції Миколаївської області , -

в с т а н о в и л а :

У грудні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з Головного Управління Державної казначейської служби України Миколаївської області з рахунку Головного Управління Національної поліції в Миколаївській області кошти у сумі 40 000 грн. на його користь, в якості компенсації за завдану шкоду, яка складається з: 29 900 грн. вартості втраченого товару; 3000 грн. - витрат на винаймання іншого транспортного засобу; 864 грн. - платежу за послуги спеціального майданчику, а також 6 236 грн. моральної шкоди.

Позов обґрунтовував тим, що 15 листопада 2018 року поліцейським інспектором 1 роти 1 взводу 3 батальйону Патрульної поліції Миколаївської області молодшим лейтенантом поліції ОСОБА_4 безпідставно було затримано та поставлено на спеціальний майданчик належну йому на праві власності автомобіль марки «MERSEDES-BENZ 211CDI», д/н НОМЕР_1 з вантажем на велику суму, яким керував водій ОСОБА_5 . Під час затримання, на прохання водія, поліцейським не було складено протокол та акт опису вантажу автомобіля, а також не пояснено про причину такого затримання. 20 листопада 2018 року на його звернення до УПП Миколаївської області про повернення автомобіля, складення акту огляду та надання ксерокопії рапорта на затримання транспортного засобу, керівництвом було надано лист, яким підтверджено незаконність дій поліцейського ОСОБА_4 .

Під час отримання автомобіля зі спеціального майданчика ним було сплачено на рахунок ДП МВС України «Інформ-ресурси» кошти у розмірі 864 грн. та виявлено відсутність товару на суму 29 900 грн, а саме комп`ютера та принтера, про що було зазначено в розписці від 20 листопада 2018 року та засвідчено на фотографії.

Посилаючись на викладене та на те, що непромірними діями поліцейського УПП в Миколаївській області завдано реальних збитків та моральну шкоду позивач на підставі статей 22, 23, 1166, 1167, 1173, 1174 ЦК України та статей 8, 55, 56 Конституції України просив задовольнити його позов в повному обсязі.

06 червня 2019 року від представника третьої особи - Головного управління Державної казначейської служби України в Миколаївській області надійшов відзив, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог за їх недоведеністю та неможливістю вирішення їх у заявлений спосіб, адже стягнення можливо проводити лише зі спеціального рахунку на рівні ДКСУ у разі стягнення шкоди з Держави України, а не як помилково зазначає позивач.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 жовтня 2019 року до участі у справі в якості третьої особи залучено - Управління патрульної поліції в Миколаївській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України.

18 листопада 2019 року представник третьої особи Управління патрульної поліції в Миколаївській області надала письмові пояснення на позов, в якому просила про відмову у його задоволенні за безпідставністю вимог. Додатково просила звернути увагу суду на те, що в позові не вірно визначено характер спірних відносин, відсутні докази встановлення в установленому законом порядку неправомірності дій посадових осіб Управління патрульної поліції, а також на те, що позов заявлено до неналежного відповідача, оскільки заподіювачем збитків згідно позовної заяви є службова особа Управління патрульної поліції в Миколаївській області Департаменту патрульної поліції, яке не входить до структури та не підпорядковується Головному управлінню національній поліції в Миколаївській області.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 грудня 2019 року у задоволені позову відмовлено, оскільки вимоги заявлені до неналежного відповідача.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права просив рішення суду скасувати та залишити позовну заяву від 03 грудня 2018 року без розгляду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд порушив принцип мовчазної згоди стосовно заміни судом відповідача або залучення співвідповідача, крім того, в рішенні не було спростовано самого факту завдання шкоди працівником Управління патрульної поліції в Миколаївській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України.

Також, позивач подав свої заперечення на ухвалу суду від 01 жовтня 2019 року про закриття підготовчого провадження та залучення до участі у справі третьої особи Управління патрульної поліції в Миколаївській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України з посилання на принцип мовчазної згоди стосовно заміни судом відповідача або залучення співвідповідача. В запереченнях на ухвалу суду від 05 жовтня 2019 року про відмову у задоволенні клопотання про проведення розгляду справи в режимі відеоконференції з посиланням на порушення процесуальних прав що унеможливило повній мірі реалізувати право на захист в суд порушених прав.

У відзивах на апеляційну скаргу представник третьої особи Управління патрульної поліції в Миколаївській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України та представник відповідача Головного Управління Національної поліції в Миколаївській області просили рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

У судове засідання позивач не з`явився про місце й час розгляду справи повідомлений належним чином, надіслав заяву про розгляд його скарги у його відсутність.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним положенням закону рішення суду першої інстанції в цілому відповідає.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що ОСОБА_3 на праві власності належить автомобіль фургон малотонажний вантажний марки «MERSEDES-BENZ 211CDI», д/н НОМЕР_1 (а.с.7).

14 листопада 2018 року ОСОБА_3 було придбано комп`ютер та принтер на загальну суму 29 900 грн. (а.с.11)

Згідно Акту огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, складеного 15 листопада 2018 року поліцейським 1 взводу 1 роти 3 батальйону Управління патрульної поліції у Миколаївській області молодшим лейтенантом поліції ОСОБА_4 , належний позивачу автомобіль на якому водієм ОСОБА_5 здійснювалося перевезення вантажу було затримано по АДРЕСА_1 та доставлено на спеціальний майданчик за адресою: Миколаївська область, Вітовський район, с. Шевченкове (а.с.8-10).

20 листопада 2018 року ОСОБА_3 звернувся до Патрульної поліції Миколаївської області про повернення належного йому автомобіля, а також просив скласти акт огляду, додати фото ТЗ і перелік речей, які перебувають у ньому (а.с.12).

В цей же день, Департамент патрульної поліції Управління патрульної поліції в Миколаївській області звернулося з листом на адресу Директора Південної міжрегіональної філії ДП МВС України «Інформ-Ресурси», в якому повідомило що Южненським міським судом Одеської області накладено арешт на транспортний засіб марки «MERSEDES-BENZ 211CDI», д/н НОМЕР_1 , в розшук із затриманням та доставленням на спеціальний майданчик цей транспортний засіб не оголошувався у зв`язку з чим просили повернути авто власнику чи водію (а.с.13).

20 листопада 2018 року вказаний автомобіль було повернуто та водієм ОСОБА_5 за зберігання транспортного засобу було сплачено 864 грн. (а.с.14-15).

17 грудня 2018 року на адресу позивача керівництвом Департаменту патрульної поліції Управління патрульної поліції в Миколаївській області було надіслано лист в якому зазначало про проведення службового розслідування за фактом безпідставного затримання та доставлення на спеціальний майданчик вказаного автомобіля молодшим лейтенантом поліції ОСОБА_4 , а також про те, що викладені у скарзі факти знайшли своє підтвердження та до молодшого лейтенанта поліції ОСОБА_4 застосовано дисциплінарне стягнення (а.с.31).

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування (стаття 1173 ЦК України).

За змістом статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою. Тобто відповідачем у зазначених категоріях справ є держава Україна, а не посадова особа, орган державної влади чи орган місцевого самоврядування.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Частиною другою статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала, у визначених цією нормою випадках, який не є вичерпним, оскільки пункт 3 передбачає, що її відшкодування можливе за наявності інших випадків, передбачених законом.

В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Згідно з ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст.16 вказаного Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одними із способів захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Стаття 48 ЦПК України передбачає, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Позивач - це особа, яка звернулася до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, якщо вважає їх такими.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача.

За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Отже, позов пред`являється особою, якій належить право вимоги, до особи, яка повинна відповідати за позовом.

При зверненні з позовом до суду саме позивач визначає коло відповідачів та визначає предмет та підстави позову.

За положеннями ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача змінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

За такого, суд першої інстанції позбавлений права самостійно замінювати неналежного відповідача на належного або залучити його в якості співвідповідача.

Як на підставу задоволення своїх вимог щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди ОСОБА_3 посилався на незаконні дії поліцейських Управління патрульної поліції в Миколаївській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, яке повинно відповідати за завдану шкоду та має бути відповідачем у даній справі .

У пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110цс18) вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України.

Так, гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження», та особливості їх виконання встановлені Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (стаття 1 зазначеного закону).

Відповідно до статті 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган, державне підприємство, установа, організація, юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства.

Згідно з частиною 1 статті 3 зазначеного закону виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 215 від 15 квітня 2015 року, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Згідно зі статтею 25 Бюджетного кодексу України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Відповідно до частини 1 статті 43 Бюджетного кодексу України Державна казначейська служба України забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України.

Аналіз зазначених вище норм чинного законодавства свідчить про те, що управління наявними коштами Державного бюджету України, зокрема безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду, входить до компетенції Державного казначейства України.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Отже, при розгляді справ за позовами про відшкодування шкоди, заподіяної діями (бездіяльністю) органів державної влади, судам слід враховувати, що співвідповідачами у таких справах є відповідні органи Державної казначейської служби України, до компетенції яких належить казначейське обслуговування бюджетних коштів. До того ж, не вимагається наявність порушення вказаними органами прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Враховуючи те, що позивачем у встановленому законом порядку не було заявлено клопотання про залучення належних відповідачів у справі, суд в межах своїх повноважень залучив до участі у справі Управління патрульної поліції в Миколаївській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України в якості третьої особи.

Розгляд справи з неналежним відповідачем або за відсутності всіх належних відповідачів позбавляє суд можливості зробити висновок щодо обґрунтованості або необґрунтованості позовних вимог по суті.

За таких обставин, висновок суду про відмову у задоволенні позову як такого, що пред`явлено до неналежного відповідача є обґрунтованим.

Апеляційний суд, перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, в силу повноважень, визначених розділом V ЦПК України, не має процесуальної можливості усунути недоліки, щодо залучення Управління патрульної поліції в Миколаївській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України та Головного Управління Державної казначейської служби України в Миколаївській області, до участі у справі в якості співвідповідачів в порядку ст. 51 ЦПК України.

Крім того, обраний позивачем спосіб захисту своїх порушених прав не повній мірі відповідає вимогам ст. 16 ЦК України, а тому не є ефективним способом захисту.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом принципу мовчазної згоди стосовно заміни судом відповідача або залучення співвідповідача на увагу не заслуговують, оскільки цивільне процесуальне законодавство передбачає заміну відповідача або залучення співвідповідача виключно за клопотанням позивача, тобто передбачає здійснення активних процесуальних дій.

Заперечення на ухвалу суду від 01 жовтня 2019 року про закриття підготовчого провадження та залучення до участі у справі третьої особи Управління патрульної поліції в Миколаївській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України з посилання на принцип мовчазної згоди стосовно заміни судом відповідача або залучення співвідповідача не заслуговують на увагу суду з огляд на вище викладене. До того ж, позивачу судом було надіслано судову повістку, котра була отримано особисто ОСОБА_3 та в якій зазначалося про наявність у справі заяви про заміну неналежного відповідача. Позивач не скористався своїми процесуальними правами щодо заміни неналежного відповідача, а лише надіслав заяву про розгляд справи у його відсутність (а.с.63,66-68).

В запереченнях на ухвалу суду від 05 жовтня 2019 року про відмову у задоволенні клопотання про проведення розгляду справи в режимі відеоконференції не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки таке процесуальне порушення не призвело до неправильного вирішення справи. Більш того в ухвалі суду зазначалося про повторне звернення позивача з аналогічним клопотанням.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а зводяться до незгоди із ними, а відтак не впливають на остаточні висновки суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За таких обставин, підстави для скасування оскаржуваного рішення відсутні, а відтак апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Крамаренко

Судді: Т.З. Бондаренко

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 14 лютого 2020 року.