ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 листопада 2020 року м. Чернівці Справа № 718/2343/18

Провадження №22-ц/822/723/20

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Литвинюк І. М.,

суддів: Лисака І.Н., Перепелюк І.Б.

секретар - Собчук І.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Приватного акціонерного товариства «Страхова група «Ю.БІ.АЙ-КООП» та ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_5, на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 16 червня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого виступає ОСОБА_3 , до ОСОБА_1 , Приватного акціонерного товариства «Страхова група «Ю.БІ.АЙ-КООП»» про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, головуючий у І-й інстанції - Нерушка Т.І.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ПАТ «Страхова група «Ю.БІ.АЙ-КООП»» про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 11 серпня 2015 року о 17:00 год., на перехресті вулиць Кіцманської та Польової в с. Мамаївці Кіцманського району Чернівецької області, сталася дорожньо-транспортна пригода з участю транспортних засобів «Honda Prelude», н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 , та «Wolkswagen Tiguan», н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_4 .

Вказував на те, що власником пошкодженого транспортного засобу «Wolkswagen Tiguan», н.з. НОМЕР_2 є позивач ОСОБА_2 , якого 17 серпня 2015 року визнано потерпілим у кримінальному провадженні №0000384 від 12 серпня 2015 року за ч.1 ст.286 КК України та 21 серпня 2015 року його ознайомлено з матеріалами кримінального провадження, однак цивільний позов ним не заявлявся.

Згідно з Висновком експерта № 84-09-15 від 15 вересня 2015 року, проведеного за постановою СВ Кіцманського РВ УМВС України в Чернівецькій області, вартість відновлювального ремонту автомобіля «Wolkswagen Tiguan», н.з. НОМЕР_2 становить 537 663,98 грн.

Зазначав, що цивільно-правова відповідальність відповідача ОСОБА_1 , як особи, яка правомірно експлуатувала забезпечений транспортний засіб «Honda Prelude», н.з. НОМЕР_1 , на момент настання ДТП (11.08.2015р.) була застрахована в ПАТ СГ «Ю.Бі.Ай-КООП». Він неодноразово звертався до відповідачів, однак від відшкодування завданих збитків відповідачі ухиляються, мотивуючи це відсутністю факту притягнення ОСОБА_1 до кримінальної чи адміністративної відповідальності.

Просив стягнути з ПАТ «Страхова група «Ю.БІ.АЙ-КООП»» розмір невиплаченого страхового відшкодування за шкоду, пов`язану з пошкодженням транспортного засобу «Wolkswagen Tiguan», н.з. НОМЕР_2 , в сумі 50 000 грн, та з ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 487 663, 98 грн.

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 16 червня 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Страхова група «Ю.БІ.АЙ-КООП» на користь ОСОБА_2 49 000 грн страхового відшкодування та 490 грн судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 244 331,99 грн у відшкодування матеріальної шкоди та 2 443,32 грн судового збору.

На зазначене рішення суду АТ «СГ ««Ю.БІ.АЙ-КООП» подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог до АТ «СГ ««Ю.БІ.АЙ-КООП» скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у позові.

Посилається на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, позивачем пропущено річний строк звернення із заявою про виплату страхового відшкодування, який є преклюзивним і з його спливом у страховика настає право на відмову у виплаті страхового відшкодування.

На зазначене рішення суду представник відповідача ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог до ОСОБА_1 змінити, визначивши суму стягнення з останнього на користь ОСОБА_2 у відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 167 834, 95 грн.

Судом без будь-якого обґрунтування взято до уваги вартість відновлювального ремонту автомобіля «Wolkswagen Tiguan» в розмірі 537 663, 98 грн, однак жодних доказів про проведення такого ремонту та понесення витрат і відновлення автомобіля позивачем не надано. На спростування доводів, викладених у експертному висновку №84-09-15 від 15 вересня 2015 року, поданому представником відповідача, державною незалежною експертною установою НДЕКЦ МВС України проведено авто-товарознавчу експертизу та отримано висновок, згідно з яким вартість відновлювального ремонту автомобіля «Wolkswagen Tiguan» складає 385 669, 89 грн.

Також апеляційна скарга аргументована тим, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки перебіг строку починається не з моменту встановлення вини ОСОБА_1 , а з моменту, коли позивачу стало відомо про порушення його права і ушкодження його автомобіля та коло осіб, які були учасниками ДТП, що тягне за собою відмову у позові.

На апеляційні скарги відзив не надходив.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги АТ «СГ «Ю.БІ.АЙ-КООП» та ОСОБА_1 підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з відсутності передбачених законом підстав для відмови у здійсненні страхового відшкодування. Страховик є суб`єктом відповідальності, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню у межах суми страхового відшкодування 50 000 грн за мінусом суми франшизи 1 000 грн.

Оскільки позивач ОСОБА_2 дізнався про те, що саме відповідач ОСОБА_1 є винною особою у скоєнні ДТП після винесення Кіцманським районним судом Чернівецької області 04 травня 2016 року постанови про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності, встановлений законом строк звернення до суду ним не пропущений.

Вартість завданої пошкодженням належного позивачу транспортного засобу «Wolkswagen Tiguan», н.з. НОМЕР_2 матеріальної шкоди у розмірі 537 663,98 грн відповідачами не спростована.

Враховуючи Висновок експерта № 229/19-29 від 07 квітня 2020 року, та наявність вини обох водіїв у настанні дорожньо-транспортної пригоди, з відповідача ОСОБА_1 стягнуто половину суми різниці між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині не відповідає.

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що 11 серпня 2015 року о 17:00 год. на перехресті вулиць Кіцманської та Польової в с.Мамаївці Кіцманського району Чернівецької області сталася дорожньо-транспортна пригода з участю транспортних засобів «Honda Prelude», н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 , та «Wolkswagen Tiguan», н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_4 .

Також встановлено, що власником пошкодженого транспортного засобу «Wolkswagen Tiguan», н.з. НОМЕР_2 є позивач ОСОБА_2 , який 17 серпня 2015 року звернувся до слідчого СВ Кіцманського РВ УМВС України в Чернівецькій області із заявою про залучення його, як потерпілого, до кримінального провадження №0000384. Цивільний позов в кримінальному провадженні ним не заявлявся.

Цивільно-правова відповідальність відповідача ОСОБА_1 , як особи, яка правомірно експлуатувала забезпечений транспортний засіб «Honda Prelude», н.з. НОМЕР_1 , на момент настання ДТП була застрахована в ПАТ СГ «Ю.Бі.Ай-КООП». Розмір страхового відшкодування за заподіяну майнову шкоду становить 50 000 грн.

Згідно з Висновком експертного авто-товарознавчого дослідження судового експерта Павлишина Я.Д. № 84-09-15 від 15 вересня 2015 року, проведеного за постановою СВ Кіцманського РВ УМВС України в Чернівецькій області, вартість відновлювального ремонту автомобіля «Wolkswagen Tiguan», н.з. НОМЕР_2 , становить 537 663,98 грн.

Постановою Кіцманського районного суду Чернівецької області від 04 травня 2016 року у справі 718/774/16-п щодо ОСОБА_1 провадження у справі за ст.124 Кодексу України про адміністративні правопорушення закрито у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи передбаченого статтею 38 КУпАП строку притягнення до адміністративної відповідальності.

Згідно з Висновком експерта за № 229/19-29 від 07 квітня 2020 року у діях водія автомобіля «Honda Prelude», р.н. НОМЕР_1 ОСОБА_1 вбачається невідповідність вимогам п. 12.4 та 14.6 (а і в) ПДР України. У діях водія автомобіля «Wolkswagen Tiguan», р.н. НОМЕР_2 ОСОБА_2 вбачається невідповідність вимогам п. 10.1 ПДР України (а при умові руху з вимкненим покажчиком лівого повороту - то і вимог п.9.2 (б) і п. 9.4 ПДР України). Зазначені невідповідності вимогам ПДР України в діях кожного з водіїв у своєму комплексі є необхідною та достатньою умовою скоєння ДТП та, з технічної точки зору, у своїй сукупності перебувають у причинному зв`язку з його виникненням, з причин, зазначених у дослідницькій частині цього висновку.

У даній дорожній обстановці як водій ОСОБА_2 , так і водій ОСОБА_1 , діючи у відповідності до існуючих вимог ПДР України, які наведені у п.1, мали технічну можливість попередити дану дорожньо-транспортну пригоду з причин, зазначених у дослідницькій частині цього висновку.

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, ЦК України, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них.

Статтею 979 ЦК України визначено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про страхування" страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Спірні правовідносини регулюються Законом України від 01 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон) та главою 82 підрозділу 2 розділу ІІІ ЦК України.

Закон є спеціальним законом, що регулює правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. У цьому Законі визначено, що особами, відповідальність яких вважається застрахованою, є страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом, тобто таким, який зазначається у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована (пункти 1.4, 1.7 статті 1).

За вимогами статті 3 Закону обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

У пункті 33.1.4 статті 33 Закону передбачено, що у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.

Крім того, для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування (пункт 35.1 статті 35).

Згідно з пунктом 36.1 статті 36 Закону страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.

Якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг цього строку припиняється до дати, коли страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили (абзац 4 пункту 36.2 статті 36 Закону).

Відповідно до пунктів 37.1.1, 37.1.4 статті 37 Закону підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є:

- навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку;

- неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Визначаючи обов`язок страховика за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів виплатити страхове відшкодування, законодавцем у положеннях статті 37 Закону було передбачено випадки, з настанням яких страховик набуває правових підстав для відмови у здійсненні такої виплати, зокрема, у випадку, коли потерпілим чи особою, яка має право на отримання відшкодування, не було протягом року з моменту скоєння ДТП подано заяви про виплату страхового відшкодування.

Тобто, право кредитора (потерпілого) на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної ДТП.

Відтак, право отримати відшкодування завданої шкоди шляхом виконання страховиком за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, узятих на себе зобов`язань виникає виключно за умови подання потерпілим у визначений законодавством строк заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування) та пов`язаного з цим ризику, який полягає у можливості реалізації страховиком наданого йому положеннями підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону права на відмову у виплаті страхового відшкодування в разі неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених строків.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року в справі № 910/7449/17.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 03 жовтня 2018 року в справі № 753/5293/16-ц, строк, зазначений у підпункті 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», є присічним і поновленню не підлягає.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм права викладено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 465/4287/15 (провадження № 14-406цс19) та Верховним Судом в постановах від 21 березня 2019 року у справі № 758/16132/16-ц (провадження № 61-30263св18), від 01 липня 2019 року у справі № 513/1275/14-ц (провадження № 61-22420св18) та від 05 лютого 2020 року у справі № 748/1893/18 (провадження № 61-11557св19).

Ураховуючи вищевказані положення закону, оскільки ДТП сталася 11 серпня 2015 року, а ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом 17 серпня 2018 року, колегія суддів вважає, що позивачем пропущений річний строк звернення до страховика про здійснення страхового відшкодування, а тому підстави для стягнення з АТ «СГ ««Ю.БІ.АЙ-КООП» матеріальної шкоди за пошкодження транспортного засобу в розмірі 49 000 грн відсутні.

Позивач ОСОБА_2 , як власник пошкодженого автомобіля, мав можливість у встановлений законом строк (один рік з моменту ДТП) звернутися до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування або впродовж цього строку до суду з позовом до страхової компанії про виплату такого відшкодування, проте таким правом не скористався. На спростування зазначених обставин належних та допустимих доказів суду не надано.

З огляду на викладене, висновок суду першої інстанції про те, що про винуватість ОСОБА_1 у скоєнні ДТП позивач довідався після ухвалення 04 травня 2016 року Кіцманським районним судом Чернівецької області постанови про адміністративне правопорушення, і з цього часу починає діяти встановлений законом річний строк, колегія суддів вважає помилковим.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Застосовуючи принцип диспозитивності, що закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).

Відповідно до частин 1, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Відповідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Сторони у процесі користуються своїми правами на власний розсуд, обирають спосіб захисту порушених прав, надають суду докази на підтвердження своєї правової позиції та спростування заперечень іншої сторони, при цьому тягар доказування повністю покладається на сторони.

Відповідно до частин 1-3 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до частин 2 та 3 статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Позивач належними та допустимими доказами довів розмір матеріальної шкоди, протиправність дій відповідача, причинний зв`язок між ними, однак відповідач не виконав свого обов`язку щодо спростування розміру шкоди у порядку, визначеному цивільно-процесуальним законодавством.

Згідно з пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» висновок експертизи може бути доказом у справі лише в тому разі, коли експертиза була проведена на підставі ухвали суду відповідними судово-експертними установами. Як експерт може залучатися особа, яка відповідає вимогам, установленим Законом України «Про судову експертизу», і внесена до Державного реєстру атестованих судових експертів.

У разі коли висновок експертизи наданий стороною як додаток до позовної заяви, тобто проведений відповідною експертною установою за її клопотанням чи клопотанням її представника, то такий висновок може розцінюватися лише як письмовий доказ, який підлягає дослідженню в судовому засіданні та відповідній оцінці. Якщо стосовно цього письмового доказу в судовому засіданні виникнуть сумніви, то, виходячи з характеру матеріально-правового спору та залежно від того, яке значення має наявність у справі такої експертизи, суд повинен роз`яснити особам, які беруть участь у справі, про їх право заявити клопотання про її призначення.

За таких обставин, переконливих підстав для не прийняття письмового доказу, а саме висновку експерта №84-09-15 від 15 вересня 2015 року, відповідно до якого встановлено вартість відновлювального ремонту, відповідачем ОСОБА_1 не наведено.

Однак в даній справі, для її правильного вирішення, необхідно визначити початок перебігу строку позовної давності, тобто день, коли позивач дізнався або міг дізнатися про порушення свого права.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За загальним правилом, перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» вказує на форму захисту шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту).

Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин.

Набуття права на захист, для здійснення якого встановлено позовну давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права.

Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше регулятивне, друге охоронне.

Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Оскільки метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, можна зробити висновок, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Зазначений висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року у справі № 753/2541/16-ц (провадження № 6-1365цс17) та у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 303/4649/16.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбулися у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№ o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

При цьому слід враховувати, що перебіг строку позовної давності у цій справі почався з моменту настання страхового випадку, тобто коли у позивача виникло право вимоги, а саме 11 серпня 2015 року, за умови відсутності поданих позивачем належних доказів про те, що про порушення свого права він дізналася у дату, відмінну від 11 серпня 2015 року.

Саме позивач повинен довести поважність причин пропуску строку позовної давності та факт своєї необізнаності щодо завданої шкоди майну. При цьому особа, здійснюючи право власності на належне їй майно, має діяти відповідально, зокрема проявляти турботу щодо цього майна, бути обізнаним про його стан, тощо. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав, не може бути підставою для поновлення пропущеного строку для звернення до суду.

Як вбачається з матеріалів справи, транспортний засіб «Wolkswagen Tiguan» внаслідок ДТП пошкоджено 11 серпня 2015 року, з позовом ОСОБА_2 звернувся до суду 17 серпня 2018 року, що підтверджується відміткою на поштовому конверті (Т.1 а.с.49).

У позовній заяві ОСОБА_2 не зазначив про поновлення строку позовної давності та поважні причини пропуску цього строку.

Представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 заявив про застосування строку позовної давності в судових дебатах під час розгляду справи судом першої інстанції і в рішенні суду цьому надано правову оцінку.

За таких обставин, оскільки позивачем ОСОБА_2 пропущено встановлений статтею 257 ЦК України загальний трирічний строк звернення з позовом до суду з вимогою про захист свого цивільного права, колегія суддів вважає, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, слід відмовити.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи положення зазначеної норми процесуального закону, норми матеріального права, фактичні обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру позовних вимог. У разі відмови в позові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, апелянтом АТ «СГ ««Ю.БІ.АЙ-КООП» при зверненні з апеляційною скаргою до суду сплачено судовий збір у розмірі 7 314 грн (Т.2 а.с.71).

Відповідно до частини 2 статті 4 Закону України « Про судовий збір» (далі - Закон) за подання апеляційної скарги на рішення суду ставка судового збору складає 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Згідно з частиною 4 статті 6 Закону, якщо скаргу (заяву) подано про перегляд судового рішення в частині позовних вимог (сум, що підлягають стягненню за судовим рішенням), судовий збір за подання скарги (заяви) вираховується та сплачується лише щодо перегляду судового рішення в частині таких позовних вимог (оспорюваних сум).

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що за подання апеляційної скарги АТ «СГ ««Ю.БІ.АЙ-КООП» необхідно було сплатити судовий збір у розмірі 735 грн (490*150%).

За таких обставин, з позивача ОСОБА_2 на користь відповідача АТ «СГ ««Ю.БІ.АЙ-КООП» підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 735 грн.

За подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплачено судовий збір у розмірі 3 657,48 грн, який підлягає стягненню з ОСОБА_2 на його користь.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Приватного акціонерного товариства «Страхова група «Ю.БІ.АЙ-КООП» та ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_5, задовольнити.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 16 червня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого виступає ОСОБА_3 , до Приватного акціонерного товариства «Страхова група «Ю.БІ.АЙ-КООП», ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова група «Ю.БІ.АЙ-КООП» 735 гривень витрат, понесених на сплату судового збору за подання апеляційної скарги.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 657 гривень 48 копійок витрат, понесених на сплату судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09 листопада 2020 року.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: І.Н. Лисак

І.Б. Перепелюк