Справа № 473/1974/20
РІШЕННЯ

іменем України

"28" грудня 2020 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі: головуючої судді Лузан Л.В., при секретарі судового засідання Багрін І.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вознесенську Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: відділ у Вознесенському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, про визнання права власності на земельну ділянку,

ВСТАНОВИВ:

в червні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача Олександрівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області про визнання права власності на земельну ділянку.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . З метою оформлення права власності на земельну ділянку, на якій розташований належний позивачу житловий будинок, після отримання виготовленої за його замовленням технічної документації, останній 29.05.2019 року звернувся до Державного земельного реєстратора з заявою про внесення відомостей до Державного земельного кадастру. Проте отримав відмову в вчиненні відповідної реєстраційної дії, оскільки право власності на обумовлену земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_4 , попереднім власником житлового будинку, відповідно до державного акта на право приватної власності на землю, виданого 14.04.1994 року Олександрівською селищною радою Вознесенського району Миколаївської області.

Посилаючись на викладене, зважаючи на те, що до нього, як до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені або яка необхідна для обслуговування цих об`єктів та яка належить відчужувачу майна, позивач просив визнати його власником земельної ділянки, площею 0,15 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 08.07.2020 року відкрито провадження по вказаній справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою суду від 11.11.2020 року замінено неналежного відповідача Олександрівську селищну раду Вознесенського району Миколаївської області належними ОСОБА_3 , ОСОБА_2 .

Позивач у судове засідання не з`явився. В матеріалах справи наявна заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилися. Надіслали на адресу суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги ОСОБА_5 визнали.

Представник третьої особи без самостійних вимог відділу у Вознесенському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Про причину неявки суду не повідомив.

Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Зокрема судом встановлено, що 27.11.2003 року приватним нотаріусом Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Воронкіним В.О. був посвідчений договір купівлі-продажу, відповідно до якого позивач ОСОБА_6 набув у власність житловий будинок АДРЕСА_1 .

Попереднім власником вказаного житлового будинку була ОСОБА_4 , відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Другою Вознесенською державною нотаріальною конторою Миколаївської області 11.01.1994 року.

На її ім`я 14.04.1994 року Олександрівською селищною радою Вознесенського району Миколаївської області на підставі рішення виконкому за № 19 від 01.03.1994 року був виданий державний акт на право приватної власності на землю, серія МК № 2495, що посвідчував право приватної власності останньої на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , та надану для обслуговування житлового будинку за вказаною адресою. Обумовлений правовстановлюючий документ зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 542.

Договору купівлі-продажу земельної ділянки між сторонами укладено не було.

Недійсним вищевказаний державний акт визнано не було.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла. Після її смерті у Першій Вознесенській державній нотаріальній конторі Миколаївської області була заведена спадкова справа № 71/2014 від 24.03.2014 року. З заявою про прийняття спадщини звернулася ОСОБА_3 , також, відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України, спадщину прийняв чоловік спадкодавця ОСОБА_7 .

Останній помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . В Першій Вознесенській державній нотаріальній конторі Миколаївської області після його смерті була заведена спадкова справа № 162/2014 від 08.07.2014 року, за заявою ОСОБА_2 .

Свідоцтва про право на спадщину на спірну земельну ділянку не видавалися.

Відповідно до ч.1 ст. 120 ЗК України (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю і споруду до набувача нерухомого майна право власності на земельну ділянку, на якій розташовані будівля або споруда, може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

Разом з тим при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.

При застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з положеннями ст. 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 1 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Тобто за загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

Стаття 30 Земельного кодексу Української РСР 1991 року в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду. Ст. 120 ЗК України (у чинній редакції), ст. 377 ЦК України (у чинній редакції) також передбачають припинення права власності чи користування земельною ділянкою та перехід такого права до особи, що набуває право власності на нерухоме майно. Щодо застосування приписів вказаних статей у відповідних редакціях Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювалася про те, що особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (постанови від 4 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (пункт 8.17), від 5 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц (пункт 61), від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц (пункт 42).

Укладаючи договір, спрямований на відчуження будинку, сторони не могли не розуміти, що користування будинком неможливе без використання земельної ділянки, достатньої для розміщення й обслуговування будинку.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020р. по справі № 689/26/17.

За таких обставин, враховуючи наведене, відповідно до ст. 16 ЦК України,ст. 152 ЗК України, цивільне право позивача підлягає захисту шляхом визнання його власником земельної ділянки в розмірі, яка є нормативно визначеною в місцевості, де знаходиться належний йому будинок та яка необхідна для його обслуговування.

Керуючись ст.ст.12,13,76-83,206, 259,263-265,272,273 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: відділ у Вознесенському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, про визнання права власності на земельну ділянку задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , право власності на земельну ділянку, площею 0,15 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та надана для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :09:050:0022.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л.В.Лузан