ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1535/20 Справа № 202/2112/18 Суддя у 1-й інстанції - Слюсар Л. П. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2020 року

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.,

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 жовтня 2019 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на квартиру, -

ВСТАНОВИЛА:

В квітні 2018 року до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

В жовтні 2018 року до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська надійшов зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на квартиру.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 жовтня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя відмовлено.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) про визнання права власності на квартиру задоволено.

Визнано право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_3 за ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ), яка складається з: коридору -5,8 кв.м., санвузлу -2,9 кв.м., шафи - 0,4 кв.м., кухні -7,5 кв.м., кладової 0,4 кв.м., житлової кімнати 11,6 кв.м., житлової кімнати -16,7 кв.м., житлової кімнати 13,6 кв.м., шафи -0,4 кв.м., лоджії -1,9 кв.м., загальною площею 61,2 кв.м.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 704,80 грн.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 3796,10 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 жовтня 2019 року у цивільній справі №202/2112/18 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі.

У відзиві ОСОБА_2 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 жовтня 2019 року просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 жовтня 2019 року залишити без змін.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 12 лютого 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області було зареєстровано шлюб, про що зроблений актовий запис за № 621. Після одруження ОСОБА_3 змінила прізвище на « ОСОБА_4 ».

Від даного шлюбу у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 народився спільний син ОСОБА_5 , про що 29 березня 2011 року Індустріальним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області складено відповідний актовий запис за №206.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 15 листопада 2017 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Згідно з Договором купівлі-продажу від 01 квітня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Василенком В.М., за реєстровим номером 970, ОСОБА_2 «продавець» продав, а «покупець» ОСОБА_6 купила квартиру АДРЕСА_4 . Вказана квартира належала «продавцю» на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності, виданого 07.07.2010 року Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради та зареєстрована комунальним підприємством «Дніпропетровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради за реєстраційним номером майна 31318922.

Згідно з п.4 Договору продаж цієї квартири за домовленістю сторін вчиняється за 72733 грн.

Відповідно до п.6 Договору продаж вказаного нерухомого майна здійснюється за згодою дружини «продавця» - ОСОБА_1 . Заява про згоду посвідчена 31.03.2011 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Коваленко С.В. за реєстровим №952.

Згідно з заявою про згоду на продаж квартири від 31.03.2011 року, посвідченою приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Коваленко С.В. за реєстровим номером 952, ОСОБА_1 дала згоду на укладання договору про продаж її чоловіком двокімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 . Квартира була набута чоловіком під час перебування в зареєстрованому шлюбі з нею, але внаслідок реалізації ним права на безоплатну приватизацію державного житлового фонду з доплатою за перевищенням норми безоплатної приватизації. Будь-яких претензій на згадану вище квартиру вона не має і мати не буде.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 10.06.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Коваленко С.В., - ОСОБА_7 продав, а ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_3 . Квартира в житловому будинку літ. А-9 на першому поверсі дев`ятиповерхового будинку трикімнатна квартира АДРЕСА_6 , яка складається з: 1- коридор; 2- санвузол; 3- шафа;4-кухня; 5- кладова; 6,7,8 житлові кімнати; 9- шафі; І-лоджія; погріб площею 2,1 кв.м. під лоджією. Житлова площа: 41,9 кв.м.; загальна площа: 61,2.

Згідно з п.15 Договору продаж квартири за домовленістю сторін здійснюється за 64000 грн.

За Сімейним кодексом України встановлена та діє презумпція спільності майна подружжя (ст.60 цього Кодексу), суть якої полягає у тому, що якщо майно було набуте за час шлюбу, то передбачається (презумується), що воно є спільним.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження спільною сумісною власністю (ст.63 СК України).

Згідно з ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Однак сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Зазначена презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного, для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю, суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, а не кошти, які належали їй/йому особисто.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що спірна квартира була придбана сім`єю ОСОБА_4 за кошти подружжя, оскільки спірна квартира хоча й була придбана у період шлюбу, але за особисті кошти ОСОБА_2 і це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є його особистою приватною власністю.

Доводи апеляційної скарги, що приймаючи рішення суд першої інстанції порушив норми матеріального права та не врахував, що квартира була набута чоловіком під час перебування в зареєстрованому шлюбі з нею та відповідачем при приватизації квартири внаслідок реалізації ним права на безоплатну приватизацію державного житлового фонду безоплатно отримано лише 23% квартири, а іншу частину квартири відповідач отримав за рахунок коштів подружжя, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки згідно свідоцтва про право власності від 07.07.2010 року, яке видане Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради вбачається, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 Загальна площа квартири становить 50,8 кв.м., а відновна вартість на момент приватизації 9,14 грн. (а.с. 170 т.1).

Отже, вказана квартира була передана у приватну власність ОСОБА_2 та приватизована ним в 07.07.2010 році, що підтверджується розпорядженням органу приватизації від 07.07.2010 року №3/83-10 (а.с. 253-254 т.1).

Окрім того, в заяві про згоду на продаж квартири від 31.03.2011 року ОСОБА_1 зазначено, що остання дає згоду на укладення договору про продаж її чоловіком ОСОБА_2 двокімнатної квартири АДРЕСА_8 та із визначенням ним ціни та всіх інших без винятку умов договору купівлі-продажу квартири за його власним розсудом. Квартира, що буде продаватися, була набута чоловіком під час перебування в зареєстрованому шлюбі з нею, але в наслідок реалізації ним права на безоплатну приватизацію державного житлового фонду з доплатою за перевищення норми безоплатної приватизації. Будь-яких угод щодо вказаної квартири стосовно зміни та правового статусу, тощо, між нею, ОСОБА_1 та її чоловіком ОСОБА_2 не укладалось. Будь-яких претензій на згадану вище квартиру вана не має і мати не буде та не заперечує проти її продажу, як вже зазначено вище, за ціну та на будь-яких умовах, які будуть визначатися чоловіком самостійно. Вона забезпечена житлом та на цей час зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

АДРЕСА_9 тому, ОСОБА_1 знала і не заперечувала про продаж особистої квартири ОСОБА_2 та придбання ним нової.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції під час прийняття рішення не встановив обсяг спільно нажитого майна та фактично не з`ясував джерела походження такого майна, колегія суддів ставиться критично, оскільки як вбачається із матеріалів справи позивачем не доведено, що квартира була придбана за спільні кошти подружжя та що квартира є об`єктом спільної сумісної власності.

Посилання апелянта, що суд першої інстанції розглядаючи питання про визнання права особистої приватної власності на квартиру в якій зареєстровано неповнолітню дитину повинен був залучити в якості третьої особи Управління служби у справах дітей Індустріального району м. Дніпро з метою уникнення порушення прав дитини яка зареєстрована у спірній квартирі, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки дитина постійно проживав та проживає по АДРЕСА_1 зі своїм батьком ОСОБА_8 ..

Між тим, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 жовтня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

В.С.Городнича