Справа № 309/2965/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

17 грудня 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

головуючого судді: Джуги С.Д.

суддів : Кожух О.А., Бисаги Т.Ю.

з участю секретаря: Купар Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , на рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 03 грудня 2019 року у складі судді Сідей Я.Я., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача: Хустська міська рада про скасування державної реєстрації права власності та визнання права власності на самочинну добудову до будинку в порядку спадкування ,-

в с т а н о в и в :

У жовтні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача: Хустська міська рада про визнання права власності на самовільно збудовану добудову до будинку в порядку спадкування.

У липні 2019 року ОСОБА_3 подала до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій просила скасувати державну реєстрацію права власності від 27.02.2014 р., номер запису про право власності 4816094, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 8 на добудову, розташовану в АДРЕСА_1 , здійснену державним реєстратором Хустського районного управління юстиції на ім`я ОСОБА_1 ; визнати за нею право власності на добудову площею 45,9 кв.м., а саме: коридор площею 11,8 кв.м., ванну площею 7,9 кв.м. кімнату - 13,1 кв.м., кімнату - 13,1 кв.м. до житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_4 .

Позов мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_4 , який проживав в АДРЕСА_1 . Після його смерті відкрилася спадщина на нерухоме майно, а саме 1/2 частину в житловому будинку під АДРЕСА_1 , загальною площею 42,4 кв.м. та добудову до будинку площею 45,9 кв.м. Батько позивачки проживав з ОСОБА_1 у фактичних шлюбних відносинах, та у 1994 році подарував їй 1/2 частину житлового будинку, який був спільною власністю батьків позивачки. Таким чином на день смерті батька за ним зареєстровано 1/2 частина будинку по АДРЕСА_1 , відповідно спадщина відкрилася тільки на належну батькові частку, яка за ним була офіційно зареєстрована. ОСОБА_3 прийняла спадщину, отримала свідоцтво про право на спадщину за законом від 28.02.2018 року за реєстровим №1095 на житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 у розмірі 1/2 частки.

Крім того, біля будинку була збудована добудова, що складається з коридора розміром 11,8 кв.м., ванни розміром 7,9 кв.м., кімнати розміром 13,1 кв.м. та кімнати розміром 13,1 кв.м., що в загальному складає 45,9 кв.м. (з них 26,2 житлова площа). ОСОБА_4 побудував її без будь-яких дозвільних документів. Вона збудована на земельній ділянці наданій безстроково батькам позивачки для будівництва житлового будинку та надвірних споруд, на підставі рішення виконкому Хустської міської ради №8 від 17.04.1964 року. Рішенням Хустського районного суду від 29.05.2017 року встановлено факт проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_4 , визнано ОСОБА_1 спадкоємцем четвертої черги. Відповідачка користується майном, однак не має відповідних документів та не являється спадкоємцем. Про те, що вказана прибудова є самовільним будівництвом і на неї не видано правовстановлюючих документів позивачці стало відомо на початку 2018 року, коли вона почала оформляти спадщину, до цього у 2013 році за її замовленням було виготовлено технічний паспорт як на житловий будинок, так і на добудову. У відповідності до ст.1218 ЦК України самовільно побудовані спадкодавцем побутові будівлі також входять до числа спадщини.

Вказує, що спірна добудова була збудована на земельній ділянці, яка була надана її батькам у користування безстроково для будівництва житлового будинку та надвірних споруд на підставі рішення виконкому Хустської міської ради №8 від 17.04.1964 р. На день оформлення спадщини позивачка не могла надати правовстановлюючі документи на добудову, оскільки вказане нерухоме майно не було зареєстровано за її батьком у встановленому порядку. Про прибудову позивачу стало відомо після того як на її адресу надійшло рішення Хустського районного суду від 23.07.2013 року, яким позов ОСОБА_1 до Хустської міської ради про визнання права власності на самовільну добудову задоволено та визнано за ОСОБА_1 право власності на добудову до будинку АДРЕСА_1 . За апеляційною скаргою позивачки рішення суду першої інстанції скасовано рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 17.04.2014 року та відмолено у задоволенні позову ОСОБА_1 . Відповідачка, достовірно знаючи, що рішення Хустського районного суду від 23.07.2013 року переглядається апеляційним судом, без відома позивача на підставі рішення суду зареєструвала право власності на добудову. В реєстраційному посвідченні значиться проведення державної реєстрації на підставі рішення від 05.07.2013 року, тобто реєстрація була проведена на підставі скасованого рішення. Про те, що ОСОБА_1 здійснила державну реєстрації права власності на майно, яке було побудовано батьком позивачки їй стало відомо після того як її представник ознайомлювався з матеріалами цивільної справи та відзивом. Відносно рішення Хустської міської ради №431 від 05.10.2011 р. про надання ОСОБА_1 дозволу на здійснення добудови до будинку по АДРЕСА_1 , то вона вважає його незаконним, так як таке рішення видано після того як вказана добудова була побудована її батьком. Про це свідчить рішення Хустського районного суду від 29.05.2017 р. по справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту сумісного проживання та надання права на спадкування разом із спадкоємцями першої черги, де зазначено, що судом достовірно встановлено, що ОСОБА_1 проживала однією сім`єю з ОСОБА_4 , вони вели спільне господарство, разом будували добудову до будинку. Крім цього, факт, що добудова побудована при житті батька стверджується проектом газопостачання будинку АДРЕСА_1 , який виготовлений у серпні 2008 р. на замовлення ОСОБА_4 , де внесено і житловий будинок і добудову. За таких обставин державна реєстрації права власності на будинок є незаконною, оскільки скасовано підставу для його реєстрації, а саме рішення Хустського районного суду від 23.07.2013 року.

Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 03 грудня 2019 року збільшені позовні вимоги задоволено. Скасовано державну реєстрацію права власності від 27.02.2014 року, номер запису про право власності 4816094, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 08 на добудову, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , здійснену державним реєстратором Хустського районного управління юстиції на ім`я ОСОБА_1 . Визнано за ОСОБА_3 право власності на добудову площею 45,9 кв.м., а саме: коридор площею 11, 8 кв.м., ванна площею 7,9 кв.м., кімната площею 13,1 кв.м., кімната 13,1 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Додатковим рішенням суду від 12 лютого 2020 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 сплачений судовий збір у розмірі 704 грн.

Не погодившись із даним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на рішення суду 03 грудня 2019 року, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити у даній справі нове рішення про відмову у позові, посилаючись на невідповідність висновків обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд не врахував, що добудову до будинку за власні кошти здійснила саме вона, ОСОБА_1 , і саме їй Хустською міською радою надано дозвіл на проведення будівництва добудови. Позивачка не зверталася до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації та відсутнє з цього приводу відповідне рішення. Суд неправомірно, після закриття підготовчого провадження, прийняв та розглянув заяву позивача про збільшення позовних вимог.

Відзиву на апеляційну скаргу від учасників справи не надходило.

Сторони в судове засідання повторно не з`явилися, про дату, час місце розгляду справи належним чином повідомлені. Справа на підставі ч.2 ст. 372 ЦПК України розглянута у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що у справі не встановлено даних, які б заперечували факт права власності позивача на добудову, а також не встановлено інших осіб, які б мали право і претендували на дане майно.

Однак з даним висновком суду першої інстанції не може погодитись колегія суддів, оскільки судом допущено неповне з`ясування всіх обставин, що мають значення для справи, та порушено норми матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає і підлягає скасуванню з огляду на наступне.

Відповідно до положень ч.1 та ч.2 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво, лише у випадках, передбачених ст.376 ЦК України, а саме: за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно (ч.3 ст.376 ЦК України); за особою - власником (користувачем) земельної ділянки, яка здійснила самочинне будівництво на цій ділянці, якщо це не порушує права інших осіб (ч. 5 ст.376 ЦК України).

В пункті 3 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва») зазначено, що право власності у порядку, передбаченому частиною третьою статті 376 ЦК, може бути визнано лише на новозбудоване нерухоме майно або нерухоме майно, яке створено у зв`язку зі знесенням попередньої будівлі та відповідно до будівельних норм і правил є завершеним будівництвом. Визнання права власності на незавершений об`єкт самочинного будівництва не допускається, оскільки це суперечить змісту як частини третьої статті 376, так і статті 331 ЦК.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 4 ЦПК України).

Звернення до суду з позовом з приводу самочинного будівництва має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право (пункт 9 вищевказаної постанови пленуму ВССУ. Якщо позивач не звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття об`єкта до експлуатації, суд вирішує спір по суті з урахуванням наведених обставин та вимог закону.

Матеріалами справи встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 .

В порядку спадкування за законом позивач успадкувала 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 , про що їй видано свідоцтво про право на спадщину за законом, посвідчене приватним нотаріусом Хустського РНО Гелеван С.І. від 28.02.2018 року, зареєстроване в реєстрі за №1095. Право власності зареєстровано приватним нотаріусом Хустського РНО Гелеван С.І. 28.02.2018 року, номер запису про право власності: 25052469 До будинку відносяться надвірні будівлі та споруди, а саме:А житловий будинок,під №1-2 огоржа1 АДРЕСА_2 частина /а.с. 7-9/.

09.12.2013 року та 21.02.2018 року позивачкою ОСОБА_3 було виготовлено технічний паспорт на будинок, в тому числі і на добудову до будинку від 1994 року /а.с. 13-22/.

У 1986 році ОСОБА_4 почав проживати разом з ОСОБА_1 , шлюб не реєстрували, а проживали у фактичних шлюбних відносинах. Рішенням Хустського районного суду від 29.05.2017 року встановлено факт проживання однією сім`єю та ведення домашнього господарства ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з 1986 року, тобто понад п`ять років до часу відкриття спадщини; ОСОБА_1 визнано спадкоємцем четвертої черги за померлим ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 . Даним рішенням встановлено, що вони проживали однією сім`єю без шлюбу з 1986 року, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, тримали будинок в належному стані, піклувалися та підтримували один одного. Проводили поточні ремонти будинку, разом будували прибудову до будинку. В останні роки життя батько позивачки важко хворів, відповідачка вела догляд за ним /а.с. 24, 25.

Згідно договору дарування від 15.12.1994 року, зареєстрованого у реєстраційній книзі №23 за реєстровим №4014 18.07.1995 року та державного акту на право на земельну ділянку серії ЯД №544659 від 07.04.2008 року 1/2 частина нерухомого майна належить ОСОБА_1 . З договору вбачається, що відповідачці було подаровано 1/2 частку житлового будинку площею 16,8 кв.м., загальною площею 42,8 кв.м.; до будинку відносяться надвірні добудови: Б сарай, В уборна, №1 огорожа. Хустським БТІ будинок АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_4 та ОСОБА_1 в рівних долях /а.с.23,24, 46, 47/.

Згідно договору, укладеного між виконкомом Хустської міської ради та ОСОБА_4 у липні 1964 року йому було надано у безстрокове користування земельну ділянку для будівництва індивідуального житлового будинку на праві власності, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 /а.с. 10-12/.

07.04.2008 року на підставі рішення 8 сесії 5 скликання Хустської міської ради від 26.09.2007 року за №476 «Про безоплатну передачу земельних ділянок у власність громадянам» ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД №544659, на земельну ділянку площею 0,0587 га по АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Акт реєстровано в Книзі записів реєстрації державний актів на право власності на землю та права постійного користування землею, договорів оренди землі за №:01:08:0711:00110 /а.с. 48,49/.

На підставі рішення виконавчого комітету Хустської міської ради від 05.10.2011 року за №431 «Про надання дозволу на здійснення комплексної забудови територій» надано ОСОБА_1 дозвіл на добудову житлових приміщень до існуючого житлового будинку на власній земельній ділянці в АДРЕСА_1 /а.с. 50/.

Таким чином вищенаведеними матеріалами справи доведено, що позивач ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.02.2018року, є власником 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , до якого відноситься надвірні будівлі та споруди: огоржа Ѕ частина, а відповідач ОСОБА_1 є власником 1/2 частки даного будинку на підставі договору дарування від 15.12.1994 року,до якого відносяться надвірні добудови: Б сарай, В уборна, №1 огорожа., та згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку відповідач ОСОБА_1 є співвласником земельної ділянки за даною адресою з цільовим призначенням:для обслуговування житлового будинку,господарських будівель і споруд. Рішенням виконавчого комітету Хустської міської ради від 05.10.2011 року за №431 саме ОСОБА_1 надано дозвіл на добудову житлових приміщень до існуючого житлового будинку на власній земельній ділянці в АДРЕСА_1 .

Суд першої інстанції не врахував дані обставини справи та вищенаведені вимоги закону і неправомірно визнав за позивачкою право власності на самочинно збудовану добудову до будинку, залишивши поза увагою, що позивачу ОСОБА_3 , не відводилась у встановленому законом порядку земельна ділянка, в тому числі і на якій розміщена спірна будівля, що саме відповідач ОСОБА_1 є співвласником земельної ділянки, на якій розміщений житловий будинок та спірна будівля і, що саме відповідачу ОСОБА_1 рішенням виконкому Хустської міської ради надано дозвіл на добудову житлових приміщень до існуючого житлового будинку на власній земельній ділянці в АДРЕСА_1 . Суд першої інстанції також не з`ясував і перевірив відповідність здійсненої добудови санітарним, пожежним та містобудівним нормам, а також чи зверталася позивач до компетентного державного органу із питанням узаконення об`єкту самочинного будівництва - спірної добудови.

Заявлені в цій частині позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Відповідно до ч.1, ч.2 п.2 ст. 49 ЦПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Позивач вправі збільшити або зменшити розмір повних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження.

У разі подання будь-якої заяви, передбаченої пунктом 2 частини другої та частинами третьою і четвертою цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає у рішенні суду. (ч.5 ст.49 ЦПК України).

Матеріалами справи встановлено, що позивачка ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача: Хустська міська рада про визнання права власності на самовільно збудовану добудову до будинку, розташовану в АДРЕСА_1 в порядку спадкування.

Ухвалою судді від 19.11.2018 року за даним позовом і за такими позовними вимогами відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання, а також постановлено розглянути справу за правилами загального позовного провадження. Підготовче судове засідання у даній справі неодноразово відкладалося.

Ухвалою суду від 11.04.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 14.05.2019 року /а.с.79/.

02.07.2019 року позивач ОСОБА_3 подала заяву про збільшення позовних вимог, в якій, окрім первісних заявлених вимог, також заявила додаткові позовні вимоги і просила також скасувати державну реєстрацію права власності від 27.02.2014 р., номер запису про право власності 4816094, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 8 на добудову, розташовану в АДРЕСА_1 , здійснену державним реєстратором Хустського районного управління юстиції на ім`я ОСОБА_1 . Докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи в матеріалах справи відсутні. /а.с.103-104/.

Таким чином, матеріалами справи встановлено, що заяву про збільшення позовних вимог із додатковими вимогами про скасування державної реєстрації права власності на добудову АДРЕСА_1 , позивач подала після закінчення і закриття підготовчого провадження у справі та у відсутності доказів направлення такої іншим учасникам справи.

Суд першої інстанції не звернув уваги на вищевказані вимоги процесуального закону, заяву про збільшення позовних вимог з додатковими вимоги про скасування державної реєстрації права власності на добудову, після закінчення і закриття підготовчого засідання, неправомірно прийняв до розгляду та розглянув по суті дані вимоги.

Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

З врахуванням наведеного заява про збільшення позовних вимог з додатковими вимогами про скасування державної реєстрації права власності на добудову не підлягає прийняттю і розгляду судом у межах даної справи, що не перешкоджає позивачу у встановленому процесуальним законом порядку, повторно звернутися до суду із даними вимогами.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції та додаткове рішення суду згідно п.3,4 ч.3 ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням у даній справі нового рішення про відмову в задоволенні вимог ОСОБА_3 про визнання права власності на самочинну добудову до будинку та залишенням без розгляду її вимог про скасування державної реєстрації права власності на добудову.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Апелянтом за подання апеляційної скарги сплачено 1057,20 грн. судового збору, дана сума підлягає стягненню з позивача на користь апелянта.

Виходячи з наведеного, керуючись ст.ст. 367, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 03 грудня 2019 року та додаткове рішення суду від 12 лютого 2020 року скасувати, ухваливши у справі нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача: Хустська міська рада про скасування державної реєстрації права власності на добудову, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , здійснену державним реєстратором Хустського районного управління юстиції на ім`я ОСОБА_1 залишити без розгляду.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання права власності на самочинну добудову до будинку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1057,20 грн. понесених судових витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 28 грудня 2020 року.

Головуючий:

Судді: