РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 жовтня 2020 року

м. Рівне

Справа № 572/1868/19

Провадження № 22-ц/4815/373/20

Головуючий суддя в суді 1 інстанції : Рижий О.А.

Рішення ухвалене в м. Сарни Рівненської області

Дата ухвалення повного тексту рішення 02 січня 2020 року

Рівненський апеляційний суд:

в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий : Боймиструк С.В.,

судді: Гордійчук С.О., Шимків С.С.,

секретар судового засідання: Шептицька С.С.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 24 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сімє`ю чоловіка та жінки без укладення шлюбу, визнання рухомого та нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2019 року ОСОБА_2 , звернувся до Сарненського районного суду Рівненської області із зазначеним позовом до ОСОБА_1 , в якому просить, встановити факт проживання однією сім`єю без шлюбу чоловіка та жінки, а саме його ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , на час придбання квартири в АДРЕСА_1 відповідно до договору купівлі-продажу від 06.07.2016, посвідченого приватним нотаріусом Сарненського районного нотаріального округу Білотіл Е.Ю., за реєстровим №848, у якому покупцем зазначена ОСОБА_3 , жителька АДРЕСА_2 .

Також просить визнати, що вказана квартира є спільною сумісною власністю сторін та визнати спільною сумісною земельну ділянку з кадастровим номером: :01:032:0364, для ведення індивідуального садівництва, розташованої в межах м. Сарни, придбаної на підставі договору купівлі-продажу №2261 від 28.11.2017, посвідченого приватним нотаріусом Сарненського районного нотаріального округу Рівненської області Мулявко В.К., приміщення гаража, розташованого в АДРЕСА_3 , кошти в розмірі 3 тисячі доларів США, які позивач залишив у вищевказаній квартирі, які просить розділити.

Розділити між сторонами зазначену квартиру, а саме: визнати за ОСОБА_2 , право власності на 1/2 частину квартири; на 1/2 частину земельної ділянки, кадастровим :01:032:0364 для ведення індивідуального садівництва, розташованої в межах міста Сарни; 1/2 частину приміщення гаража, розташованого в АДРЕСА_3 та стягнути з ОСОБА_1 на його користь 1500 доларів США та 50 Євро.

Позов мотивує тим, що він та ОСОБА_4 з 8 березня 2016 року перебували у цивільному шлюбі, мешкаючи як чоловік та жінка однією сім`єю без реєстрації шлюбу, разом вели спільний бюджет, господарство та виховували доньку відповідачки. За час спільного проживання придбали квартиру в АДРЕСА_1 відповідно до договору купівлі-продажу від 06.07.2016, у якому покупцем зазначена ОСОБА_3 , жителька АДРЕСА_2 , за спільні кошти.

18.11.2016 між сторонами, був зареєстрований шлюб. В результаті укладення шлюбу ОСОБА_3 набула прізвище ОСОБА_5 . Після укладення шлюбу сторонами було придбано земельну ділянку, кадастровим номером: :01:032:0364, для ведення індивідуального садівництва, розташованої в межах м. Сарни, на підставі договору купівлі-продажу №2261 від 28.11.2017 на якій знаходиться дачне приміщення, посвідченого приватним нотаріусом Сарненського районного нотаріального округу Рівненської області Мулявко В.К. Також було придбано приміщення гаража, розташованого в АДРЕСА_3 .

Крім того, вказує на те, що після приїзду із заробітків, залишив у вищевказаній квартирі кошти в розмірі 3 тисячі доларів США та 100 Євро, проте коли повернувся забрати їх, даних коштів в квартирі не було. Вказує, що дані кошти забрала відповідачка. Пояснює що звертався до поліції з даного приводу, оскільки відповідачка на той момент відмовлялася проживати з ним та не допускала його до спільно придбаної квартири, кошти не повертала, пояснивши, що їй вони потрібні для виховання дітей.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народився син ОСОБА_6 . Разом з цим, Позивач вказує, що він у квартирі не зареєстрований, оскільки відповідачка самостійно оформляла договір купівлі-продажу, але мешкав там без реєстрації з вересня 2017 року. На думку позивача, оскільки вказана квартира придбана за спільні сімейні кошти та в період їх мешкання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, з метою захисту своїх майнових прав, вважає за необхідне визнати їх спільною сумісною власністю подружжя та визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири та визнати право власності на інше вказане майно, яке придбане за час шлюбу. Також просить повернути йому 1500 доларів США та 50 євро.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 24 грудня 2019 року вказаний позов задоволено частково.

Встановлено факт проживання ОСОБА_2 з ОСОБА_4 однією сім`єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, в період з березня 2016 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Визнано спільною сумісною власністю подружжя, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 :

-однокімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_1 ;

- земельну ділянку, кадастровим номером : :01:032:0364 для ведення індивідуального садівництва, розташованої в межах м. Сарни.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на :

-1/2 частину однокімнатної квартири за адресою АДРЕСА_1 ;

- 1/2 частину земельної ділянки, кадастровим номером : :01:032:0364, для ведення індивідуального садівництва, розташованої в межах м. Сарни. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено за безпідставністю.

У поданій на вказане рішення апеляційній скарзі ОСОБА_1 не погоджується з ухваленим рішенням, вважає його незаконним та не обґрунтованим, винесеним з порушенням норм процесуального та матеріального права, за недоведеністю обставин, що мають значення та невідповідності висновків суду обставинам справи.

Вважає, що суд першої інстанції не отримав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що під час купівлі нею квартири АДРЕСА_4 вона проживала із ОСОБА_2 однією сімє`ю, без реєстрації шлюбу, а його висновки ґрунтуються на припущеннях та неправильному тлумаченні закону. Стверджує, що однією сімє`ю із ОСОБА_2 на час придбання нею зазначеної квартири вона не проживала.

Зазначає, що на час придбання нею спірної квартири була зареєстрована та проживала у своїх батьків, в АДРЕСА_2 . ОСОБА_2 в цьому будинку не проживав і проживати не міг. Вказує, що суд першої інстанції встановивши факт спільного проживання сторін, без реєстрації шлюбу, в період з березня 2016 року по 17 листопада 2016 року, не вказав де саме вони разом проживали. Також в рішенні не зазначено, стосовно ведення ними спільного господарства, наявності спільних коштів та витрат. Тобто, ознаки сім`ї у їх стосунках із ОСОБА_2 відсутні.

Вказує, що висновки суду першої інстанції суперечать правовій позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі 6-1026цс15. (слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці)

Також вказує, що висновки суду, що сторони проживали однією сім`єю зроблені на підставі показань свідків. Проте, допитані особи не були очевидцями тих обставин, про які вони свідчили. Цю інформацію вони отримали від ОСОБА_2 .. Тобто, свідки перед судом відтворили позицію позивача по справі, а отже ці показання не можуть вважатися допустимими.

З цих міркувань просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити за безпідставністю.

У поданих доповненнях до апеляційної скарги, ОСОБА_1 зазначає, що судом першої інстанції не було вирішено питання про виклик свідків яких просила сторона відповідача.

Зазначає, що з особами, які були допитані в якості свідків вона ніколи не проживала і у той час коли, нібито, вона проживала однією сім`єю з ОСОБА_2 (з березня 2016 року по листопад 2016 року) вона їх не бачила.

За наведеного просить, скасувати рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 24 грудня 2019 року про часткове задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без укладення шлюбу, визнання рухомого та нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ в частині встановлення факту проживання ОСОБА_2 з ОСОБА_4 однією сім`єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, в період з березня 2016 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнання спільною сумісною власністю подружжя, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; однокімнатної квартири за адресою АДРЕСА_1 та визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину квартири за адресою АДРЕСА_1 та відмовити у задоволенні позову в цій частині, за безпідставністю.

В поданому на апеляційну скаргу відзиві, ОСОБА_2 вважає її доводи такими, що не відповідають дійсності, є голослівними твердженнями, які не підкріплені жодними належними та допустимими доказами.

Щодо тверджень відповідачки про відсутність належних доказів проживання сторін однією сімє`ю зазначає, що рішенням суду встановлено та підтверджується доказами по справі, що його зареєстроване місце проживання значиться за адресою: АДРЕСА_5 . Проте, реєстрація місця проживання не є тотожним поняттям фактичного місця проживання. Так, зареєстровані за різними адресами, вони з відповідачкою фактично проживали разом, як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу в с. Рудня-Карпилівська Сарненського району Рівненської області. Проживали у будинку тітки відповідачки. Навпроти розташований будинок її батьків, в якому постійно проживає матір відповідачки.

Зазначає, що були однією родиною, яку пов`язувало ведення спільного господарства. З 8 березня 2016 року по 17 листопада 2016 року вони мешкали як чоловік та жінка однією сім`єю без реєстрації шлюбу, разом вели спільний бюджет, побут та господарство, виховували доньку відповідачки.

Заперечує проти доводів апеляційної скарги, що допитані особи не були очевидцями тих обставин, про які вони свідчили, цю інформацію вони отримали від ОСОБА_2 , так як дані свідчення не спростовані жодними належними і допустимими доказами, а покази зазначених свідків щодо їх з відповідачкою проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, ведення спільного господарства, спільного бюджету, купівлі майна для спільного користування, спільного виховання дочки відповідача також були підтверджені показаннями інших свідків, зокрема, як зі сторони позивача ОСОБА_7 (сестра позивача) так і відповідача ОСОБА_8 (мати відповідача).

Вважає, що суд першої інстанції правомірно задовольнив вимогу про поділ спірної квартири, виходячи з рівності часток кожного зі сторін. Також не заслуговують на увагу суду, аргументи, зазначені відповідачем, в доповненні до апеляційної скарги. Так показання свідка ОСОБА_9 стосувалися періоду проживання з відповідачем у шлюбі, що не є предметом спору. Покази рідного брата відповідачки ОСОБА_10 щодо продажу відповідачкою квартири по АДРЕСА_6 з наступним придбанням спірної квартири спростовано доказами по справі, так як дана квартира була юридично оформлена та належала на праві власності брату відповідачки ОСОБА_11 .. ОСОБА_12 надав покази відносно того, що з 16 березня 2016 року по листопад 2016 року щодня їздив з міста Сарни в село Рудня-Карпилівська на 1-2 години побачитися із своєю дочкою ОСОБА_13 і позивача там не бачив, що уже є досить сумнівним та не відповідає реальності. За період усього його проживання з відповідачкою, ОСОБА_12 не утримував та не цікавився вихованням своєї дочки ОСОБА_13 . Таким чином, з наведених вище обставин, судом першої інстанції правомірно не було взято до уваги показання вищезазначених свідків заявлених відповідачем.

З огляду на наведене просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Сторони та їх представники в судове втретє не з`явились в судове засідання.

Представник ОСОБА_1 адвокат Михалець Г.В. електронною поштою надіслав повідомлення, що його довірителька повідомила його в телефонному режимі, що вона хвора та просила його повідомити про це суд та перенести розгляд справи.

Поважність причин неявки апелянта та його представника в судове засідання належним чином не підтверджена.

Представник ОСОБА_2 адвокат Мозоль Л.К. електронною поштою надіслала заяву в якій вказує, що її довіритель ОСОБА_2 перебуває на військовій службі в ОСС, а їй відомо про клопотання сторони апелянта про відкладення розгляду справи і вона не заперечує.

Колегія суддів вважає причину неявки представника нічим необґрунтованою, а щодо ОСОБА_2 , то питання про зупинення провадження із зазначених обставин стороною не заявлялось.

Відповідно до ст..223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів.

Згідно ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

За таких обставин та враховуючи строки розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе продовжити розгляд справи за неявки сторін та їх представників за матеріалами справи.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що були встановлені обставини проживання позивача та відповідачки на час придбання спірної квартири однією сім`єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, відповідно до ч.2 ст.3 СК України, тобто пов`язаних спільним побутом, які мають взаємні права та обов`язки, притаманні подружжю, а тому квартира, є їх спільною сумісною власністю з рівними частками кожного з них на спірне майно.

Щодо позовних вимог позивача про визнання права власності на 1/2 частину гаража, розміщеного неподалік будинку АДРЕСА_3 та зазначених коштів, суд першої інстанції вважав, що дані вимоги не підлягають до задоволення в зв`язку з відсутністю належних та допустимих доказів наявності вказаного майна у подружжя.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають дійсним обставинам справи та вимогам закону.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 посилався на те, що з березня 2016 року він та ОСОБА_3 на момент придбання спірної квартири перебували у цивільному шлюбі, мешкали як чоловік та жінка однією сім`єю без реєстрації шлюбу, разом вели спільний бюджет, господарство та виховували доньку відповідачки, а з 18 листопада 2016 року зареєстрували шлюб та проживали в ньому до квітня 2019 року.

На підтвердження проживання в зареєстрованому шлюбі сторін, в матеріалах справи наявне свідоцтво про шлюб серія НОМЕР_1 . Згідно свідоцтва про народження серія НОМЕР_2 , сторони мають спільну дитину - сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Встановлення факту проживання однією сім`єю в період з березня 2016 року без реєстрації шлюбу до його укладення 18 листопада 2016 року ОСОБА_2 необхідно для вирішення майнового спору стосовно однокімнатної квартири набутої в цей період, яка знаходиться за адресою в АДРЕСА_1 та 06.07.2016 року придбана ОСОБА_3 за 93823 грн. у ОСОБА_14 , за нотаріально посвідченим договором (а.с.24-25, 27).

На підтвердження того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживали за місцем її проживання в с. Рудня Карпилівська Сарненського району разом однією сім`єю без шлюбу до його реєстрації підтвердили свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_16 .

Відповідно до ст..12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про часткову доведеність вимог позивача. В частині вимог щодо стягнення коштів в валюті ОСОБА_2 відмовився, а в частині щодо земельної ділянки ОСОБА_1 позов не заперечувала.

Відповідно до ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Будь-якого договору, щодо окремого приватного права власності на майно кожного з подружжя між сторонами не укладалось, як і шлюбного договору при реєстрації шлюбу з приводу володіння та користування майном, зокрема спірною квартири.

Допитавши сторони, численних свідків, давши оцінку здобутим доказам в справі, місцевим судом встановлено, що спірна квартира була придбана як житло для сім`ї, яка на той час вже фактично склалася та що позивач тривалий час проживав у квартирі та користувався нею.

Виходячи з дати народження спільної дитини, вбачається, що на час придбання спірної квартири в липні 2016 року та здійснення частини оплати за неї в вересні 2016 року, між сторонами вже були встановлені сімейні відносини притаманні подружжю, наслідком яких стала реєстрацію шлюбу між ними в листопаді 2016 року та народження спільної дитини 15 грудня 2016 року.

Вказані обставини місцевий суд правильно розцінив, як пряме свідчення придбання спірної квартири саме в інтересах сім`ї для задоволення їх житлових потреб, за їх спільною участю, а тому дійшов обґрунтованого висновку щодо презумпції виникнення права спільної сумісної власності подружжя в даному випадку.

Посилаючись на норми глави 8 СК України та ст.358 ЦК України, на роз`яснення дані в Постанові Пленуму ВСУ за№11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що кожен окремо з подружжя мають право на 1/2 частку спірної квартири.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, зводяться до переоцінки доказів у справі та незгоди із ухваленим у справі судовим рішенням.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін та виконавши інші вимоги цивільного судочинства, вирішив дану справу згідно із законом.

Підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.

Що стосується судових витрат понесених апелянтом, то колегія суддів їх не переглядає, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 24 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складений 30 жовтня 2020 року.

Головуючий: С.В. Боймиструк

Судді: С.О. Гордійчук

С.С. Шимків