Справа №442/4379/20
Провадження №2/442/1132/2020
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 грудня 2020 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області

в складі:

головуючої - судді - Курус Р.І.,

з участю секретаря судового засідання - Тацишин Г.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дрогобичі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним,-

в с т а н о в и в:

17.07.2020 позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсною розписку від 03.04.2015 та стягнути з відповідача понесені судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 20.06.2018 йому стало відомо про наявність розписки від 03.04.2015, відповідно до якої він, як генеральний директор ЗАТ «Калуський машинобудівний завод», нібито взяв на себе зобов`язання повернути ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 212000 грн., за надані ним послуги по охороні матеріальних цінностей ЗАТ «Калуський машинобудівний завод» в період з 01.07.2014 по 07.04.2015. Зазначає, що дану розписку він не підписував, грошей по ній не отримував, послуги по охороні матеріальних цінностей не надавались. Вважає дану розписку недійсною. Зазначає, що не вчиняв жодних дій спрямованих на подальше повернення відповідачу грошових коштів в сумі 212 000,00 гривень.

У період з 01.10.2012 до 08.05.2018, дата ліквідації юридичної особи - Товариства з обмеженою відповідальністю «КАЛУСЬКИЙ МАШИНОБУДІВНИЙ ЗАВОД» на підставі Ухвали Господарського суду Івано-Франківської області № 909/949/15, він перебував спочатку на посаді директора ПАТ «КАЛУСЬКИЙ МАШИНОБУДІВНИЙ ЗАВОД», а з 17.04.2018 на посаді директора ТОВ «КАЛУСЬКИЙ МАШИНОБУДІВНИЙ ЗАВОД», що підтверджується інформацією з сервісу моніторингу реєстраційних даних українських компаній та судового реєстру для захисту від рейдерських захоплень і контролю контрагентів ОСОБА_3 та інформацією з єдиного реєстру судових рішень.

Після ухвали від 14.09.2015 про порушення справи про банкрутство ТОВ «КАЛУСЬКИЙ МАШИНОБУДІВНИЙ ЗАВОД» необхідно було підготувати величезну кількість документів і копій і тоді, для зручності та оперативності надання документів підприємства його помічники мали чисті аркуші паперу з його підписом, та за попереднім погодженням з ним використовували їх для оформлення документів заводу. Бухгалтерія проставляла печатку та контролювала документи підприємства. У 2018 році, вже після офіційної ліквідації ТОВ «КАЛУСЬКИЙ МАШИНОБУДІВНИЙ ЗАВОД», з ухвали Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області по справі №442/2025/18, йому стало відомо, що відповідач ОСОБА_2 на підставі розписки від 03.04.2018 вимагає стягнення з нього боргу у розмірі 212 000 грн. за послуги охорони майна ЗАТ «Калушський машинобудівельний завод». На даному документі стоїть нібито його підпис. Допускає, що даний документ був зроблений на одному з тих аркушів, про які вказано вище. Вочевидь відповідач заволодів чистим аркушем паперу з наявним на ньому підписом, який був виконаний ним особисто, а далі надрукував текст розписки і тепер намагається стягнути вказану вище грошову суму, пред`являючи до виконання сфальшований та неіснуючий «борговий документ». Однак правова природа зобов`язань викладених у даній розписці є нікчемною, з чого можна припустити, що ОСОБА_2 шляхом підробки документу має на меті незаконне заволодіння його грошовими коштами. Зазначає, що відповідач - ОСОБА_2 відомий йому як керівник компанії, що надавала послуги з охорони майна ПАТ «Калуський машинобудівельний завод» у 2012 2013 роках. Однак, він особисто не мав ніяких особистих чи майнових стосунків з даною особою. Нібито підписаний ним документ - розписка має посилання на період, протягом якого ОСОБА_2 надавав послуги з охорони матеріальних цінностей ЗАТ «Калуський машинобудівний завод», а саме: «з 25.02.2011 по 07.04.2015», грошові кошти як оплату за нібито надані послуги він як директор підприємства повинен сплатити по невідомим йому обставинам в період «з 01.07.2014 по 07.04.2015». Звертає увагу суду на дату складання розписки 03.04.2015 року, тобто за чотири дні до моменту спливу імовірного договору про надання послуг з охорони, без ідентифікації переданого підприємством та прийнятого ОСОБА_2 під охорону майна. Однак, станом на 03.04.2015 року, на момент складання розписки, організаційно-правова форма власності юридичної особи «Калуський машинобудівний завод» була ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ ПРИВАТНОГО АКЦІОНЕРГОГО ТОВАРИСТВА «Калуський машинобудівний завод» вже де існувало, а тим більше вже не існувало ЗАКРИТОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «Калуський машинобудівний завод» (оскільки ПАТ «Калуський машинобудівний завод» було припинено 01.10.2012 року), на що ОСОБА_2 не звернув увагу при підробці даного документу, навіть назву підприємства особа яка підробляла розписку вказала не правильно «Калушський».

Також звертає увагу суду на те, що в розписці, датованій 03 квітня 2015 року, будь-яких відомостей, які б давали можливість дійти певних висновків необхідних для правочинів даного виду щодо характеру правовідносин, які виникла між сторонами. З неї неможливо дійти висновку про те, що відповідачем послуги реально були надані, а позивачем прийняті дані послуги, претензій щодо якості та вартості послуги у позивача немає і що фактично зобов`язання уже виникли. Це не відносини юридичної особи з фізичною особою щодо охорони майна, а свого роду порука Керівника юридичної особи, як фізособи по зобов`язанням юридичної особи. Але договір поруки це похідний правочин від основного, за яким виникають зобов`язання. Вважає, що дана розписка є недійсною в силу вимог ст. 215 ЦК України. Просить позов задоволити та стягнути з відповідача на його користь понесені судові витрати.

17.07.2020 направлено запит до Відділу АДР Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області щодо реєстрації місця проживання відповідачів, що містяться в картотеці реєстраційного обліку, відповідь на який судом отримано 29.07.2020.

30.07.2020 позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі.

30.07.2020 в задоволенні заяву про забезпечення позову відмовлено.

25.08.2020 підготовче судове засідання відкладено на 14.09.2020.

26.08.2020 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву та докази направлення такого позивачу.

14.09.2020 підготовче судове засідання відкладено на 27.10.2020 лля надання можливості позивачу ознайомитись з відзивом на позовну заяву та подати відповідь на відзив.

04.11.2020 від представника відповідача надійшло клопотання про вирішення питання розподілу судових витрат.

10.11.2020від представника позивача надійшов попередній орієнтований розрахунок суми судових витрат.

23.11.2020 закрито підготовче судове засідання, справу призначено до судового розгляду по суті на 21.12.2020.

21.12.2020 від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

21.12.2020 розгляд справи відкладено на 28.12.2020.

В судове засідання позивач та його представник адвокат Аннюк М. не з`явились. 28.12.2020 від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить позов задоволити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, однак у відзиві на позовну заяву просив відмовити в його задоволенні в повному обсязі. Крім того, представник відповідача адвокат Кріль О.М. згідно поданого клопотання від 04.11.2020 просила під час ухвалення рішення по справі вирішити питання розподілу судових витрат, а саме стягнути з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7000 грн.

У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ст. ст. 901, 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно положень частини 1 статті 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Так, в матеріалах справи наявна розписка від 03.04.2015, за якою позивач ОСОБА_1 , як генеральний директор ЗАТ «Калуський машинобудівний завод» взяв на себе зобов`язання повернути відповідачу ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 212000 грн., за надані ним послуги по охороні матеріальних цінностей ЗАТ «Калуський машинобудівний завод» в період з 01.07.2014 по 07.04.2015. ОСОБА_2 , надаючи вище вказані послуги з охорони матеріальних цінностей ЗАТ «Калуський машинобудівний завод» в період з 25.02.2011 по 07.04.2015, ніс повну матеріальну відповідальність за цілісність взятого під охорону майна товариства. У випадку виявлення фактів викрадення, самовільного використання, привласнення, заволодіння іншим способом, відчуження чи відсутності вказаних матеріальних цінностей ЗАТ «Калуський машинобудівний завод» в період з 01.07.2014 по 07.04.2015, сума у 212000 грн., яка має бути повернена ОСОБА_1 буде зменшена пропорційно втрачених матеріальних цінностей ЗАТ «Калуський машинобудівний завод», а.с. 26.

Таким чином, відповідна розписка підтверджує те, що ОСОБА_2 надав послуги з охорони матеріальних цінностей ОСОБА_1 , а останній прийняв такі послуги та зобов`язувався за надані у період з 01.07.2014 року по 07.04.2015 року послуги здійснити оплату у розмірі 212 000 грн.

Такими, що не знайшли свого обґрунтування є твердження позивача (у позовній заяві) про нібито підробку відповідачем ОСОБА_2 розписки з метою заволодіння його грошовими коштами. Оскільки, позивач спершу зазначає, що не підписував спірної розписки, а згодом зазначає про розпочату процедуру банкрутства ТОВ «Калуський машинобудівний завод» та необхідність підготувати величезну кількість документів і копій, відтак для зручності та оперативності надання документів підприємства його помічники мали чисті аркуші паперу з його підписом, та за попереднім погодженням з ним використовували їх для оформлення документів заводу, а.с. 3.

Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження поданих позивачем двох абсолютно різних версій не подано.

Разом з тим, суд приймає до уваги твердження відповідача про те, що своїх зобов`язань щодо оплати за надані останнім послуги позивач не виконав, оскільки дана обставина встановлена рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 17 вересня 2019 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 05 березня 2020 року та ухвалою Верховного Суду від 12.05.2020 року, у відповідності до яких позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором про надання послуг задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 солідарно 212 000 грн. суми основного боргу та за період з 08.04.2015 року по 28.03.2018 року інфляційні втрати у розмірі 118 380,80 грн. і 3% річних у розмірі 18 889,20 грн., всього стягнуто 349 270 грн., а.с. 75-80.

У відповідності до положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, оскільки в рішенні Дрогобицького районного суду Львівської області від 17 вересня 2019 року, яке набрало законної сили, встановлені обставини щодо факту укладення між позивачем та відповідачем усного договору про надання послуг, надання ОСОБА_2 послуг з охорони матеріальних цінностей ЗАТ «Калуський машинобудівний завод» в період з 25.02.2011 по 07.04.2015 та заборгованість ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 за надані останнім послуг в період з 01.07.2014 по 07.04.2015 у розмірі 212 000 грн., вважаються доведеними та не доказуються при розгляді даної справи. А тому посилання позивача на дані обставини у позовній заяві суд визнає необгрунтованими та безпідставними.

Щодо тверджень позивача про недійсність правочину з тих підстав, що недотримано письмової форми, то слід зазначити наступне.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Разом з тим, згідно вимог ст. 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так зокрема, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Крім цього, відповідно до положень ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги до Форми договору не встановлені законом.

З огляду на зазначене, укладений між позивачем та відповідачем правочин в усній формі жодним чином не суперечить закону.

Крім того, відповідно до положень ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна о сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.

Відтак, оскільки ОСОБА_2 надав послуги з охорони матеріальних цінностей ЗАТ «Калуський машинобудівний завод», а ОСОБА_1 прийняв такі послуги про що і свідчить написання ним відповідної розписки, то такий правочин є дійсним в силу вимог ст. 218 ЦК України.

Що стосується заявленої відповідачем вимоги про застосування строків позовної давності слід зазначити таке.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. У разі, коли суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги, є необґрунтованими, суд повинен відмовити у задоволенні такого позову саме з цієї підстави, вказане повністю узгоджується з висновками викладеними у постанові Верховного суду у справі №509/3589/16-ц від 21.10.2020.

З огляду на вищевказане, суд не знаходить підстав для застосування строку позовної давності, оскільки заявлені вимоги є необгрунтованими та задоволенню не підлягають.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати у разі відмови в позові покладаються на позивача, а тому, оскільки в позові відмовлено, не підлягає до задоволення і вимога позивача про стягнення на його користь понесених ним судових витрат.

Поряд з цим, представником відповідача також заявлено вимогу про стягнення з позивача понесених судових витрат понесених на професійну правничу допомогу, а.с. 98-103.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі поданвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаюня до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Разом з тим, ч. 2 ст. 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адчи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Так, представником відповідача адвокатом Кріль О.М. подано докази понесення судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7000 грн., а тому такі підлягають стягненню з позивача на користь відповідача.

Відтак, з врахуванням фактичних обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску позовної давності на звернення до суду із цим позовом.

Керуючись ст. ст. 10, 12, 81, 258, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 7000 (сім тисяч) грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складення повного тексту рішення 28.12.2020.

Суддя Курус Р.І.