Провадження № 2/742/1150/20
Єдиний унікальний № 742/2275/20
18 грудня 2020 року місто Прилуки
Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області в складі: головуючого судді Ільченка О.І., секретаря судових засідань Голушко Н.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Прилуки цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, про визнання права власності на Ѕ його частину та стягнення грошової компенсації,-
ВСТАНОВИВ:
Позивач звернулася до суду з цивільним позовом до ОСОБА_3 про визнання транспортного засобу марки «Ford Transit», д.н.з. НОМЕР_1 спільним сумісним майном подружжя. Визнати за нею право власності на спільне сумісне майно подружжя, а саме на Ѕ частину транспортного засобу автомобіля «Ford Transit» та стягнути з ОСОБА_3 на користь позивачки вартість Ѕ частини транспортного засобу у сумі 80 900 грн. Стягнути з відповідача на її користь судові витрати та правничу допомогу.
Свої позовні вимоги мотивує тим, що з 19.04.2005 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , який на даний час розірвано. Під час шлюбу ними придбано автомобіль «Ford Transit», д.н.з. НОМЕР_1 , 2004 року випуску, який 27.06.2013 був зареєстрований на ім`я відповідача - ОСОБА_3 . Зазначений автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя як такий, що придбано за період шлюбу. Оскільки сторони не можуть дійти згоди щодо поділу вказаного майна, а позивач має намір реалізувати своє право власності на спільну сумісну власність, тому ОСОБА_1 і подано до суду відповідний позов.
У судове засідання позивач та її представник не з`явилися, проте подали заяви про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі.
Відповідач у судове засідання також не з`явився, не подав відзиву на позовну заяву і не повідомив про поважні причини неявки в судове засідання, хоча про дату, час і місце судового засідання, з огляду на ст.128 ЦПК України, був повідомлений завчасно, про що також свідчить оголошення Прилуцького міськрайонного суду про виклики до суду на 30.10.2020, 26.11.2020 та 09.12.2020 розміщених на офіційному веб-сайті судової влади України в мережі Інтернет pr.cn.court.gov.va.
У зв`язку з цим, суд на підставі ст.280 ЦПК України вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв`язку, об`єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяви по суті, суд, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
У судовому засіданні встановлено, що відповідно до рішення Прилуцького міськрайонного суду від 19 квітня 2019 року шлюб, який було зареєстровано 19 квітня 2005 року, між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано. Дане рішення набрало законної сили 21 травня 2019 року (а.с.6).
Згідно витягу з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів від 08.12.2020 спірний автомобіль марки «Ford Transit», 2004 року випуску, зареєстровано 27.06.2013 за ОСОБА_3 , тобто під час спільного життя з ОСОБА_1 .
Відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.
Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
За приписами ст. ст. 60-63, 68 СК України будь-яке майно (крім речей індивідуального користування та речей, які виключені з цивільного обороту), набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження цим майном, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
Визначаючи обсяг майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, обов`язково слід встановлювати правовий режим його належності подружжю загалом або дружині/чоловікові окремо в контексті положень ст. ст. 57, 58 СК України.
Згідно з п. п. 24, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто (п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України).
Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям в їх сукупності.
Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та Верховним Судом в постанові від 18 червня 2018 року у справі №711/5108/17.
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ст. 70 СК України).
Судом встановлено, що дійсно автомобіль марки «Ford Transit», д.н.з. НОМЕР_1 , 2004 року випуску придбаний сторонами під час шлюбу, тобто він є спільним сумісним майном подружжя, а тому позов в цій частині підлягає задоволенню та визнанню за ОСОБА_1 право власності Ѕ частини даного автомобіля.
Щодо вимоги позивача стягнути з ОСОБА_3 на її користь вартість Ѕ частини транспортного засобу «Ford Transit», у сумі 80 900 грн, суд приходить до наступного.
Відповідно до положень ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Положеннями ч.1 ст.77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Надані позивачем в розпорядження суду роздруківки вартості автомобілів марки «Ford Transit», з фото транспортних засобів 2004 року випуску з журналу автопродажу (а.с.9-11), суд не приймає до уваги, оскільки такі ніяким чином не підтверджують дійсну вартість спірного автомобіля, а тому вимога про стягнути з ОСОБА_3 на користь позивачки вартість Ѕ частини транспортного засобу «Ford Transit», у сумі 80 900 грн не підлягає задоволенню.
Згідно ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Вирішуючи питання про розподіл витрат, суд враховує, що згідно ст.59 Конституції України, кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно ч.1,2 ст.15 ЦПК України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати на професійну правничу допомогу (ч.1,3 ст.133 ЦПК України).
У відповідності до ч.1,2,3,4 ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.1,2,3,4 ст.137 ЦПК України).
За таких обставин, оскільки згідно наданого позивачем ордера від 17.05.2020 та копії свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю і посвідчення адвоката, більше ніяким чином не підтверджено витрати на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат, в тому числі немає детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, тому вимога про стягнення з ОСОБА_3 такої в розмірі 4500 грн не підлягає задоволенню, оскільки така сума коштів не є співрозмірною та ніяким чином не підтверджена.
Враховуючи вищевикладене та ст.141 ЦПК України суд враховує, що оскільки позов задоволено частково, тому судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись вищевикладеним, на підставі ст. ст.12, 13, 81, 258-259, 263, 264, 265, 352, 354, 355, п.п.15.5 п.15 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України,
Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), представник позивача ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ) про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, про визнання права власності на Ѕ його частину та стягнення грошової компенсації задовольнити частково.
Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 транспортний засіб автомобіль «Ford Transit», д.н.з. НОМЕР_1 , 2004 року випуску.
Визнати за ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_2 , право власності на спільне сумісне майно подружжя, а саме на Ѕ частину транспортного засобу автомобіля «Ford Transit», д.н.з. НОМЕР_1 , 2004 року випуску.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 840,80 грн.
В іншій частині позову відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Чернігівського апеляційного суду через Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановленим ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя О.Ільченко