Житомирський апеляційний суд
Справа №295/202/19 Головуючий у 1-й інст. Слюсарчук Н. Ф.
Категорія 26 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Трояновської Г.С.

суддів: Григорусь Н.Й., Миніч Т.І.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Житомирі цивільну справу № 295/202/19 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 18 березня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Слюсарчук Н.Ф. в м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У січні 2019 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, обґрунтовуючи його тим, що відповідно до укладеного договору від 20.10.2006 року відповідачем отримано кредит у розмірі 21600,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що вказана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжної карткою та Тарифами становить собою укладений договір про надання банківських послуг.

Умови договору відповідач не виконує належним чином, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на 30.09.2018 р. становить 26248,22 грн., з яких: 1622,80 грн. - заборгованість за кредитом, 18597,47 грн. заборгованість за нарахованими відсотками за користування кредитом, 4301,84 сума нарахованої пені та комісії, штрафи відповідно до Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. штраф (фіксована частина), 1226,11 грн. штраф (процентна складова).

Позивач просить стягнути на свою користь заборгованість за кредитним договором в сумі 26248,22 грн. та понесені судові витрати зі сплати судового збору.

Заочним рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 02 квітня 2019 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 20.10.2006 року в розмірі 26248,22 грн., з яких: 1622,80 грн. заборгованість за кредитом; 18597,47 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 4301,84 грн. заборгованість за пенею та комісією; 500,00 грн. (фіксована частина); 1226,11 грн. (процентна складова).

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 10 лютого 2020 року заочне рішення у цій справі скасовано, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 18 березня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 20.10.2006 року, а саме суму непогашеного тіла кредиту в розмірі 1622,80 грн.

В задоволенні решти вимог позову відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

У поданій апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», просить рішення суду в частині відмовлених позовних вимог скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення про задоволення позову. Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не мав жодних підстав відмовляти Банку у стягнення з відповідача відсотків за кредитом.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги Банку, суд першої інстанції виходив з тих обставин, що стягненню підлягає лише заборгованість за тілом кредиту, оскільки неможливо встановити, що саме з наданим Банком Витягом з Тарифів та Витягом з Умов ознайомився і погодився, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, відповідач, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані Банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Проте, повністю погодитися з таким висновком суду колегія суддів не може, виходячи з таких мотивів.

Судом встановлено, що 20 жовтня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого на даний час є АТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_1 було укладено договір банківського обслуговування, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг (а.с. 9).

У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

До кредитного договору банк додав анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг та Умови та Правила надання банківських послуг.

За умовами укладеного між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем кредитного договору від 20 жовтня 2006 року Банком надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Згідно наданого Банком розрахунку заборгованість станом на 30.09.2018 року становить 26248,22 грн і складається із: заборгованості за кредитом 1622,80 грн, заборгованості за нарахованими відсотками за користування кредитом 18597,47 грн, пені за несвоєчасність виконання зобов`язань та комісії 4301,84 грн., штрафів 500 00 грн. (фіксована частина), 1226,11 грн. (процентна складова).

Оскільки рішення суду оскаржується лише в частині відмови в задоволенні позову щодо стягнення відсотків, пені та штрафів, тому в іншій частині рішення суду колегією не переглядається.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Так, в анкеті-заяві відображені відомості про отримання кредитної картки - «Універсальна», визначена валюта кредитування гривні, обумовлений кредитний ліміт 500 грн., визначена базова процентна ставка 1,9% в місяць на залишок заборгованості, тобто 22,8% на рік. Зазначено про можливі способи погашення заборгованості за кредитним лімітом: або внесення готівкових коштів або списання коштів з відповідної платіжної картки (а.с. 9).

Вказана обставина залишилась поза увагою суду першої інстанції.

Отже, під час укладення кредитного договору діяла процентна ставка по кредиту в розмірі 22,8% на рік, яка, як вбачається із наданого Банком розрахунку була змінена, а саме: з 01.01.2013 року по 30.09.2018 року на 30,00%.

Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом України 11 жовтня 2017 року по справі №6-1374цс17 у разі підвищення банком процентної ставки з`ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. З огляду на вищенаведене боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Такого ж висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 20 травня 2019 року (справа № 428/3288/17).

Проте доказів повідомлення боржника про підвищення розміру процентної ставки позивачем не надано.

Посилання Банку на те, що зміна (підвищення) процентної ставки узгоджується з Умовами та правилами надання банківських послуг, які є складовою кредитного договору, колегією суддів не приймаються.

Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та правила надання банківських послуг розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку.

В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (20 жовтня 2006 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (02 січня 2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Умови у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про зміну відсоткової ставки за користування кредитними коштами, надані банком Умови не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Крім того, розрахунок заборгованості по сплаті відсотків, так само як пені і штрафів, Банком проведено поза межами дії кредитного договору.

Відповідно до частини другої ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Так, судом встановлено, що 17 грудня 2008 року Богунським районним судом м. Житомира винесено судовий наказ, яким із ОСОБА_1 на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» стягнуто заборгованість за згаданим кредитним договором в сумі 3221,62 грн., з яких 2359,34 грн. заборгованість за кредитом, 470,77 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом; судові штрафи 250,00 грн. та 141,51 грн. (а.с. 58).

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом і встановив новий строк виконання основного зобов`язання у повному обсязі.

Положення статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін застосовуються лише у межах погодженого сторонами строку кредитування, так як у охоронних правовідносинах права та інтереси кредитора забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора щодо дострокового стягнення суми кредиту, нарахованих процентів і штрафних санкцій свідчить про відсутність підстав для нарахування процентів за користування кредитними коштами, оскільки строк кредитування закінчився з моменту звернення ЗАТ КБ «ПриватБанк» до суду із заявою про видачу судового наказу.

Відтак, рішення суду про відмову у задоволенні позову в частині стягнення відсотків за користування кредитом підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову з інших підстав.

Такі висновки узгоджуються із висновками, висловленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 14-154цс18, відповідно до якого Велика Палата Верховного Суду відступила від раніше викладених Верховним Судом України висновків про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору і не позбавляє кредитора права на отримання процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та штрафних санкцій.

Що стосується вимог Банку про стягнення пені та штрафів, то суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що у підписаній відповідачем заяві-анкеті відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Вказані висновки суду доводи апеляційної скарги не спростовують.

Тому рішення суду у цій частині є законним і обґрунтованим, та підлягає залишенню без змін.

В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 18 березня 2020 року в частині відмови у задоволенні позову про стягнення відсотків за користування кредитом скасувати, ухвалити у цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову з інших підстав.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Судді