Провадження № 22-ц/4808/1461/20
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів Василишин Л.В., Горейко М.Д.,

секретаря Єлісевич О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Івано-Франківській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, постановлену суддею Польською М.В. 30 листопада 2020 року у м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до Управління патрульної поліції в Івано-Франківській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди (а.с.1-14).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 листопада 2020 року заяву повернуто заявнику (а.с.55-57).

Не погодившись з даною ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій посилається на те, що судом позбавлено його права на суд.

Апелянт зазначає, що ухвалою суду від 10.11.2020 року його позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Він подав до суду заяву про виконання зазначеної ухвали із зазначенням, що відповідно до вимог чинного законодавства не повинен сплачувати судовий збір та одночасно заявив відвід судді.

На думку апелянта, при постановленні ухвали про повернення його позовної заяви судом порушено норми матеріального і процесуального права.

Зазначає, що є звільненим від сплати судового збору відповідно до п.13 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011р. №3674-VІ, оскільки подав позовну заяву про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, їх посадовою особою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду. Він звернувся до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями відповідача, який порушив його конституційне право та заподіяв моральну шкоду. З огляду на це вважає, що не повинен сплачувати судовий збір за подання позовної заяви в даній справі.

Апелянт вказує, що ухвала суду є незаконною, оскільки суд не вирішив справу по суті, порушивши п.1 ст.6, ст..13 Конвенції, а також ст..ст.55, 56 Конституції України.

З наведених підстав просить скасувати ухвалу суду, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції, судові витрати покласти на відповідачів (а.с.62-68).

Відзив на апеляційну скаргу не подано, що, відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

У судове засідання не з`явилися сторони, про день, місце та час розгляду справи повідомлені належним чином.

Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, судом виконаний обов`язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про день, місце та час судового засідання, тому суд розглянув справу за їх відсутності.

Вислухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість апеляційної скарги, виходячи з таких підстав.

Постановляючи ухвалу про повернення ОСОБА_1 позовної заяви, суд першої інстанції виходив з положень статті 185 ЦПК України, встановивши, що заявником не усунуто визначені в ухвалі суду від 10.11.2020 року недоліки поданої заяви, не сплатив судовий збір, повернув позовну заяву.

Проте погодитись з таким висновком суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм процесуального права.

Встановлено, що ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 листопада 2020 року залишено без руху позовну заяву ОСОБА_1 , надано позивачу строк для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення копії ухвали про залишення позовної заяви без руху. Роз`яснено позивачу, що в разі якщо у вказаний строк недоліки позовної заяви не будуть усунуті, позовна заява вважається неподаною і повертається позивачеві (а.с.35-36).

За змістом вказаної ухвали, позовна заява ОСОБА_1 подана з порушенням вимог, викладених у статтях 175, 177 ЦПК України, зокрема: не долучено до позовної заяви документ, що підтверджує сплату судового збору в порядку та розмірах, встановлених ЗУ «Про судовий збір», при тому, що бездіяльність чи рішення не визнавалися незаконними в судовому порядку, визначеному КАС України. Крім цього, вимога про відшкодування моральної шкоди є похідною після визнання дій чи бездіяльності відповідача протиправними.

23.11.2020 року ОСОБА_1 подано заяву про виконання ухвали суду, в якій він знову посилається на те, що є звільненим від сплати судового збору відповідно до п.13 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір» та одночасно заявив про відвід судді (а.с.38-46).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25.11.2020 року в задоволенні заяви про відвід судді відмовлено (а.с.52-53).

Відповідно до частини 1 ст.4,ч.1 статті 13 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до норм чинного цивільно-процесуального законодавства, позовна заява подається до суду в письмовій формі і повинна відповідати вимогам ст.ст. 175 і 177 ЦПК України щодо змісту, сплати судового збору та доданих документів.

Так, вичерпний перелік вимог щодо змісту позовної заяви, подання її копій і додатків, міститься у ст. ст. 175 і 177 ЦПК України.

Згідно до ст.185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).

Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Перелік осіб, що звільняються від сплати судового збору, та категорії справ, у яких судовий збір можна не сплачувати, встановлюються, зокрема, Законом України «Про судовий збір».

Передбачається, що за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду, не справляється судовий збір (п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір»).

При цьому, у цій категорії справ позивачі не повинні сплачувати судовий збір також і за подання апеляційних, касаційних скарг, заяв про перегляд справи за нововиявленими обставинами.

Такий підхід відповідає позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленої нею у постанові від 21.03.2018 року, де колегія суддів дійшла висновку, що порушені права захищаються як у суді першої інстанції (при пред`явленні позову), так і на наступних стадіях судового процесу, в тому числі при апеляційному перегляді, відтак, оскільки ці стадії судового захисту є єдиним судовим процесом, завданням якого є справедливий розгляд і вирішення судових справ з метою захисту порушеного права, особи, які звернулись до суду за захистом прав споживача звільняються від сплати судового збору не тільки за подання ними позовних заяв, а і за подачу, зокрема, апеляційної скарги.

Отже, позивач у справах про відшкодування шкоди, завданої державними органами, не повинен сплачувати судовий збір не тільки за подання позовної заяви.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції безпідставно визнано неподаною та повернуто позовну заяву позивачу.

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року та у рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права на доступ до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Водночас, встановлення обмежень доступу до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру, перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.

Суд наголошує, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим. Право на суд покриває надзвичайно широке поле різноманітних категорій - воно стосується як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур. Європейський суд з прав людини надаючи тлумачення принципу верховенства права в світлі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначав, що формальності не можуть бути підставами для виправдання несправедливості.

Як встановлено з матеріалів справи, рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26.11.2019 року у справі №344/15690/19 стягнуто з Державної казначейської служби України на користь заявника в рахунок відшкодування моральної шкоди 2000,00 грн. Рішення набрало законної сили 02.12.2019 року (а.с.15-23).

Ухвалою слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24.07.2020 року скаргу ОСОБА_1 задоволено, зобов`язано уповноважену особу Головного управління Національнорї поліції в Івано-Франківській області внести до Єдиного реєстру судових розслідувань відомості, згідно поданої 21.04.2020 року заяви ОСОБА_1 щодо можливого кримінального правопорушення (а.с.31-33).

За своєю юридично-правовою сутністю спір між сторонами у цій справі є спором про відшкодування шкоди, заподіяної ОСОБА_1 (фізичній особі) незаконними діями Департаменту патрульної поліції, за які матеріально (фінансово) відповідає Державна казначейська служба України. Отже відповідно до п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору за подання позовної заяви у цій справі.

Перевіряючи наявність підстав для відкриття провадження, суд першої інстанції на зазначене увагу не звернув, не урахував, що позивач самостійно визначає предмет та підстави позову, а тому при вирішенні питання щодо наявності підстав для звільнення заявника від сплати судового збору необхідно було виходити саме із заявлених позивачем підстав позову. Оскільки позовні вимоги про відшкодування шкоди, ОСОБА_1 обґрунтовував саме незаконними, на його думку, діями (бездіяльністю) слідчого, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру судових розслідувань, за подання такої позовної заяви та її розгляд у суді, відповідно до пункту 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір не справляється.

Такий правовий висновок викладено в постановах Верховного суду від 01 квітня 2020 року справа № 342/1225/18 провадження № 61-15914св19 та від 30 червня 2020 року справа № 341/2111/18 провадження № 61-1937св20.

З огляду на зазначене, Івано-Франківський міський суд не мав законних підстав визнавати позовну заву ОСОБА_1 неподаною та повертати її останньому з мотивів несплати судового збору за її подання.

Вимога, вказана в ухвалі Івано-Франківського міського суду від 10 липня 2020 року, про залишення позовної заяви без руху, яка залишились невиконаною, не перешкоджає вирішенню суддею у встановленому законом порядку питання про відкриття провадження у справі, оскільки недоліки, зазначені в ухвалі про залишення позовної заяви без руху, можуть бути з`ясовані та усунуті під час розгляду справи по суті. Вимога суду першої інстанції щодо сплати позивачем судового збору, є безпідставною, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору з підстав, передбачених пунктом 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір».

З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що у суду першої інстанції не було правових підстав для повернення позовної заяви ОСОБА_1 .

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року та у рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права на доступ до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Водночас, встановлення обмежень доступу до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру, перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.

Суд наголошує, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим. Право на суд покриває надзвичайно широке поле різноманітних категорій - воно стосується як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур. Європейський суд з прав людини надаючи тлумачення принципу верховенства права в світлі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначав, що формальності не можуть бути підставами для виправдання несправедливості.

Суд першої інстанції на зазначені обставини і вимоги закону уваги не звернув та всупереч вимогам частини 5 статті 12 ЦПК України, яка зобов`язує суд зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, підійшов до вирішення цього питання формально та передчасно повернув позовну заяву.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було порушено право позивача на вільний доступ до правосуддя та постановлено оскаржувану ухвалу з порушенням норм процесуального права, а тому ухвала суду підлягає скасуванню на підставі п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України з направленням матеріалів до суду першої інстанції для вирішення питання відповідно до вимог ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 379, 381- 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Івано-Франківського міського Івано-Франківської області від 30 листопада 2020 року про повернення заяви скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: І.О. Максюта

Л.В. Василишин

М.Д. Горейко

Повний текст постанови складено 28 грудня 2020 року.