Ухвала

14 лютого 2020 року

м. Київ

справа № 761/20365/18

провадження № 61-14523св19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Штелик С. П., розглянувши заяву фізичної особи-підприємця адвоката ОСОБА_1 про відвід судді-доповідача ОСОБА_3. у справі за позовом фізичної особи-підприємця адвоката ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ем Джи Принт» про зобов`язання вчинити певні дії за касаційною скаргою фізичної особи-підприємця адвоката ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 24 червня 2019 року

ВСТАНОВИВ:

У травні 2018 року ОСОБА_1 як фізична особа-підприємець адвокат (далі - ФОП адвокат ОСОБА_1) звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ем Джи Принт» (далі -ТОВ «Ем Джи Принт») про зобов`язання усунути порушення його прав як адвоката шляхом виготовлення йому посвідчення адвоката.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 04 червня 2019 року позов залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, а саме - позивачу необхідно було визначитися із суб`єктним складом відповідно до частини першої статті 42 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), надати відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися, підтвердження про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав, та надати суду виправлену редакцію позовної заяви відповідно до кількості учасників процесу.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 27 серпня 2018 року позовну заяву ФОП адвоката ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 квітня 2019 року апеляційну скаргу ФОП адвоката ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 27 серпня 2018 року залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, а саме - позивачу необхідно було надати докази сплати судового збору в розмірі та порядку, встановленими Законом України «Про судовий збір».

Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 червня 2019 року апеляційну скаргу ФОП адвоката ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 27 серпня 2018 року визнано неподаною та повернуто.

31 липня 2019 року, тобто з пропуском встановленого законом строку на касаційне оскарження, ФОП адвокат ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Київського апеляційного суду від 24 червня 2019 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення та передати справу до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду ОСОБА_3. від 06 серпня 2019 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, а саме - заявнику необхідно було подати до касаційного суду заяву про поновлення строку на касаційне оскарження, в якій навести підстави для його поновлення та надати відповідні докази, а також - оригінал квитанції (платіжного доручення) про сплату судового збору в розмірі 1 921 грн.

19 вересня 2019 року ФОП адвокат ОСОБА_1 подав до Верховного Суду клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження та про звільнення від сплати судового збору за подання касаційної скарги.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду ОСОБА_3. від 02 жовтня 2019 року задоволено клопотання ФОП адвоката ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження, відмовлено в задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору за подання касаційної скарги. Продовжено ФОП адвокату ОСОБА_1 строк для усунення недоліків касаційної скарги в частині оплати її судовим збором.

18 листопада 2019 року до Верховного Суду надійшло клопотання ФОП адвоката ОСОБА_1 про звільнення від плати судового збору за подання касаційної скарги.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду ОСОБА_3. від 21 листопада 2019 року клопотання ФОП адвоката ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору задоволено частково. Відстрочено ФОП адвокату ОСОБА_1 сплату судового збору в сумі 1 921 грн до ухвалення судового рішення у справі. Відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ФОП адвоката ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 24 червня 2019 року та витребувано справу з Шевченківського районного суду міста Києва.

У листопаді 2019 року до Верховного Суду надійшла заява ФОП адвоката ОСОБА_1 про відвід судді ОСОБА_3., в якій заявник, посилаючись на пункт 5 частини першої статті 36 ЦПК України, зазначив, що постановляючи ухвалу від 02 жовтня 2019 року, суддя обмежив його право на доступ до суду, оскільки відмовив йому в задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору. Суддя не надіслав запит до Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління ДПС у місті Києві про доходи, отримані ним у 2018 році, не витребував жодних інших доказів. Поданий ним позов не визнавався судами необґрунтованим чи безрозсудним.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2019 року заяву ФОП адвоката ОСОБА_1 про відвід судді Верховного Суду ОСОБА_3. визнано необґрунтованою і передано її для вирішення іншому судді, визначеному в порядку, встановленому частиною першою статті 33 ЦПК України.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2019 року в задоволенні заяви ФОП адвоката ОСОБА_1 про відвід судді-доповідача ОСОБА_3. відмовлено.

У січні 2020 року ФОП адвокат ОСОБА_1, посилаючись на пункт 5 частини першої статті 36 ЦПК України, повторно подав до Верховного Суду заяву про відвід судді ОСОБА_3. Заява ФОП адвоката ОСОБА_1 обґрунтована тим, що він не звертався до суду як фізична особа-підприємець та звільнений від сплати судового збору на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», а суддя ОСОБА_3 безпідставно вимагає та зобов`язує його сплатити судовий збір до Державного бюджету України, заздалегідь розуміючи його неспроможність це здійснити. Суд не є фіскальним органом і стягнення судового збору не є його функцією. Зобов`язуючи сплатити судовий збір, суддя ОСОБА_3 перевищив службові повноваження та допустив відкрите лобіювання інтересів Державної казначейської служби, від якої він отримує заробітну плату, а тому є зацікавленим в надходженні судового збору на рахунки казначейства.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2020 року заяву ФОП адвоката ОСОБА_1 про відвід судді Верховного Суду ОСОБА_3. визнано необґрунтованою та передано для вирішення іншому судді, визначеному в порядку, встановленому частиною першою статті 33 ЦПК України.

Такий висновок обґрунтовано тим, що ФОП адвокат ОСОБА_1 подав повторну заяву про відвід судді-доповідача виключно у зв`язку з його незгодою з процесуальним рішенням судді, що не свідчить про існування об`єктивно обґрунтованих обставин, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді. Доводи заявника про те, що він не звертався до суду як фізична особа-підприємець, а позов стосується захисту його прав як споживача поліграфічних послуг, є неспроможними, оскільки судами попередніх інстанцій встановлено, що він звернувся до суду з позовом за захистом порушеного права, пов`язаного з його адвокатською діяльністю. Всі документи, подані заявником до Верховного Суду, підписані ним як адвокатом, а в заяві про відвід він вказав, що порушення його прав як споживача полягає у перешкоджанні його адвокатській діяльності. Посилання заявника на частину третю статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» є безпідставним, оскільки, звертаючись до суду, адвокат ОСОБА_1, який здійснює адвокатську діяльність як фізична особа-підприємець, і обґрунтовуючи порушення своїх прав перешкоджанням його адвокатській діяльності, не є споживачем в розумінні пункту 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів». Звільнення від сплати судового збору може мати місце за наявності виключних обставин, враховуючи, що статтею 129 Конституції України закріплено один із основоположних принципів правосуддя - рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Крім того, аргументуючи свою неспроможність оплатити касаційну скаргу судовим збором, заявник посилався на низький рівень його доходу, отриманий від здійснення підприємницької діяльності, та не надав відомостей про інші його доходи як фізичної особи і не вказав про їх відсутність.

Відповідно до частин другої та третьої статті 40 ЦПК України питання про відвід судді вирішує суд, який розглядає справу. Суд задовольняє відвід, якщо доходить висновку про його обґрунтованість. Якщо суд доходить висновку про необґрунтованість заявленого відводу, він вирішує питання про зупинення провадження у справі. У такому випадку вирішення питання про відвід судді здійснюється суддею, який не входить до складу суду, що розглядає справу, і визначається у порядку, встановленому частиною першою статті 33 цього Кодексу. Такому судді не може бути заявлений відвід.

На виконання вимог частини третьої статті 40 ЦПК України заяву про відвід судді Верховного Суду ОСОБА_3. передано судді Верховного Суду Штелик С. П. у порядку, встановленому частиною першою статті 33 ЦПК України.

Заява ФОП адвоката ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із пунктом 5 частини першої статті 36 ЦПК України, на який посилається заявник, суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо є інші обставини, що викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді.

Європейський суд з прав людини вказав, що наявність безсторонності суду відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції повинна визначатися за суб`єктивним та об`єктивним критеріями. Відповідно до суб`єктивного критерію беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у даній справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності. Стосовно суб`єктивного критерію, особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів протилежного. Стосовно об`єктивного критерію, то це означає, що при вирішенні того, чи є у цій справі обґрунтовані причини побоюватися, що певний суддя був небезсторонній, позиція заінтересованої особи є важливою, але не вирішальною. Вирішальним же є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими (рішення у справі «Білуха проти України», N 33949/02, § 49-52, від 09 листопада 2006 року).

Верховний Суд, оцінюючи наявність обґрунтованих підстав для відводу щодо суб`єктивного критерію, дійшов переконання про відсутність підстав стверджувати, що суддя Верховного Суду ОСОБА_3 виявляє особисту упередженість. Презумпція особистої неупередженості судді діє, допоки не з`являться докази на користь протилежного.

За об`єктивним критерієм необхідно встановити, чи існують факти, які можна встановити та які можуть ставити під сумнів безсторонність судді. Вирішальним при цьому є те, чи можуть бути побоювання учасників справи щодо відсутності безсторонності у певного судді об`єктивно виправдані.

У заяві ФОП адвоката ОСОБА_1 про відвід судді Верховного Суду ОСОБА_3. заявник посилається на те, що він не звертався із позовом у даній справі як фізична особа-підприємець, а позов подано ним як споживачем поліграфічних послуг, у зв`язку із чим він звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів». Суддя Верховного Суду ОСОБА_3 вимагає у нього сплати судового збору, розуміючи при цьому неспроможність позивача виконати указані дії. Суддя діє в інтересах Державної казначейської служби України, від якої отримує заробітну плату, та перевищує свої повноваження.

Обставини, які б вказували на те, що ФОП адвокат ОСОБА_1 не звертався із позовом у даній справі як фізична особа-підприємець, а позов подано ним як споживачем поліграфічних послуг, не знайшли свого підтвердження.

Адвокат ОСОБА_1, який здійснює адвокатську діяльність як фізична особа-підприємець, при зверненні до суду обґрунтовував порушення своїх прав перешкоджанням його адвокатській діяльності, а тому останній в даному спорі не є споживачем в розумінні вищенаведеного пункту 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів».

Тому, твердження про необхідність звільнення скаржника від сплати судового збору в даній справі на підставі статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» є безпідставним.

Крім того, аргументуючи свою неспроможність сплатити судовий збір за подання касаційної скарги, заявник посилався на низький рівень його доходу, отриманий від здійснення підприємницької діяльності, та не надав відомостей про інші його доходи як фізичної особи і не вказав про їх відсутність.

Вимоги щодо сплати судового збору за розгляд його касаційної скарги відповідають вимогам чинного законодавства та узгоджуються із положеннями Конституції України та практикою Європейського суду з прав людини, зокрема, щодо рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Згідно статті 129 Конституції України одним із основоположних принципів правосуддя є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Положення пункту 1 статті 6 Конвенції про виконання зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (Рішення ЄСПЛ у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року, пункт 59).

Вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред`явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан (Рішення ЄСПЛ у справі «Шишков проти Росії» («Shishkov v. Russia») від 20 лютого 2014 року, пункт 111).

Статтею 8 Закону України «Про судовий збір» передбачено умови відстрочення та розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати, які визначаються виходячи з майнового стану сторони, тобто особа, що подає касаційну скаргу, повинна повідомити та надати докази наявності цих умов. Суд оцінює надані стороною докази та встановлює наявність чи відсутність підстав для відстрочення, розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати. Тобто надання належних та достатніх доказів майнового стану покладається саме на заявника.

Заявнику неодноразово надавалася можливість обґрунтувати підстави для звільнення його від сплати судового збору, однак він не навів достатніх підстав для задоволення його клопотання.

Повторне подання скаржником заяви про відвід судді Верховного Суду ОСОБА_3 свідчить про незгоду з процесуальними рішеннями суду щодо відмови в задоволенні його клопотання про звільнення від сплати судового збору, а згодом - щодо задоволення відповідного клопотання лише частково.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду ОСОБА_3. від 21 листопада 2019 року відстрочено ФОП адвокату ОСОБА_1 сплату судового збору в сумі 1 921 грн до ухвалення судового рішення у справі.

Таким чином, указаним процесуальним рішенням суддя Верховного Суду ОСОБА_3 врахував доводи відповідного клопотання ФОП адвоката ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору у взаємозв`язку із вимогами чинного законодавства про необхідність сплати судового збору та, у межах наданих йому законом дискреційних повноважень, вчинив усі можливі дії для забезпечення принципу рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Незгода із процесуальними рішеннями суду за змістом частини четвертої статті 36 ЦПК України не може бути підставою для відводу судді.

Крім того, твердження у заяві про відвід про те, що суддя діє в інтересах Державної казначейської служби України, від якої отримує заробітну плату, та перевищує свої повноваження - нічим не підтверджені, а тому не можуть оцінюватись судом як обставини, які можуть свідчити про наявність обґрунтованих сумнівів у неупередженості судді.

Оскільки наведені заявником обставини не знайшли свого підтвердження, тому відсутні підстави вважати, що існують об`єктивно обґрунтовані обставини, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді Верховного Суду ОСОБА_3.

Отже, передбачені законом підстави для відводу судді відсутні, а тому заява про відвід не може вважатись обґрунтованою. При цьому Верховний Суд враховує, що необґрунтоване усунення судді від участі у розгляді певної справи є порушенням права на справедливий суд, так само як і незадоволення обґрунтованої заяви про відвід судді. У цій справі всі доводи заявника носять характер припущень, які не знайшли свого об`єктивного підтвердження та розумного пояснення.

Керуючись статтями 36, 40 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви фізичної особи-підприємця адвоката ОСОБА_1 про відвід судді-доповідача ОСОБА_3. у даній справі відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя С. П. Штелик