Справа № 522/8574/19
Провадження № 2/522/465/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2020 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Донцова Д.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Смокової А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , яка діє від власного імені та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Служби у справах дітей Одеської міської ради про примусове виселення та зняття з реєстрації, -

ВСТАНОВИВ:

До Приморського районного суду м. Одеси звернувся представник ПАТ «Дельта Банк» із вказаною позовною заявою та просить суд визнати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 такими, що втратили право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 та зняти відповідачів з реєстрації за вказаною адресою.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 12.12.2018 року на підставі заочного рішення Приморського районного суду міста Одеси від 01.06.2016 по справі № 522/18594/15-ц зареєстровано право приватної власності ПАТ «Дельта банк» на об`єкт нерухомого майна, а саме квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 34,1 кв.м. (Номер запису про право власності 29522295 від 12.12.2018). Реєстрація та проживання відповідачів у належній позивачу квартирі порушує права позивача як власника на користування та розпорядження об`єктом права власності, а відповідачі в свою чергу втратили право користування квартирою у зв`язку із зверненням стягнення ПАТ «Дельта Банк» на предмет іпотеки, що стало підставою для звернення до суду із вказаною позовною заявою.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 23.05.2019 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 24.10.2019 року зупинено провадження у справі.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 26.03.2020 року поновлено провадження у справі.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 20.08.2020 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_1 , яка діє від власного імені та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 надав письмові пояснення відповідно яких просив відмовити у задоволенні позову, у зв`язку з тим, що позивачем обрано неправильній спосіб захисту своїх прав, а виселення колишнього власника квартири, яка була предметом іпотеки, та членів його сім`ї без надання іншого жилого приміщення в даному випадку неможливе, також представник відповідача зазначив, що задоволення позову призведе до порушення прав неповнолітніх дітей, а також звернув увагу на те, що право власності ПАТ «Дельта Банк» на іпотечну квартиру оскаржується.

Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 проти задоволення позову в частині позовних вимог до них заперечували, зазначаючи, що вони не є належними відповідачами у справі, оскільки зареєстровані та проживають у квартирі, яка має тотожну адресу з квартирою, яку ОСОБА_1 було передано в іпотеку та на яку в подальшому звернено стягнення ПАТ «Дельта Банк». 20.08.2020 року представником Засідатель Н.І. надано до матеріалів справи копію свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 відповідно якого ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В судове засідання 29.10.2020 року сторони по справі не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Відповідно до ст.ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення.

У зв`язку з цим, датою складення цього судового рішення є 05.11.2020 року.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01.06.2016 року позов ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 задоволено, звернено стягнення на предмет іпотеки, а саме: однокімнатну квартиру, загальною площею 34,1 кв. м, з них житлова площа 17,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ., в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № 0 від 23.02.2007 року у розмірі 1446092 грн. (один мільйон чотириста сорок шість тисяч дев`яносто дві гривні), шляхом передачі іпотекодержателю вказаного предмету іпотеки у власність та визнання на нього права власності за іпотекодержателем Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (, місцезнаходження: 04080, м. Київ, вул. Фрунзе) на підставі Договору іпотеки від 23.02.2007 року, укладеного між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 .

12.12.2018 року на підставі заочного рішення Приморського районного суду міста Одеси від 01.06.2016 по справі № 522/18594/15-ц зареєстровано право приватної власності ПАТ «Дельта банк» на об`єкт нерухомого майна, а саме квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 34,1 кв.м. (Номер запису про право власності 29522295 від 12.12.2018).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 04.03.2020 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_7 , представника малолітньої дитини ОСОБА_2 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01.06.2016 року закрито.

З довідки Департаменту надання адміністративних послуг від 15.04.2019 року №24/01-02-20 вбачається, що квартира АДРЕСА_3 є комунальною, на які відкрито два особові рахунки. В комунальній квартирі АДРЕСА_2 особовий рахунок відкритий на ОСОБА_1 та зареєстровані наступні особи: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстрації з 26.10.2005 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстрація з 07.08.2008 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстрація з 08.10.2010 року, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстрація з 22.06.2012 року.

Окрім цього, в комунальній квартирі по АДРЕСА_4 особовий рахунок відкритий на ім`я ОСОБА_5 та зареєстровані: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрована з 31.10.1978 року, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрована з 14.01.1997 року.

Таким чином, судом встановлено наявність двох тотожних квартир під однією адресою. При цьому, судом встановлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності належала ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 в рівних частках на підставі свідоцтва про право власності на житло від 20.03.2003 року.

На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.07.2004 року належна ОСОБА_8 1/3 частина вказаної квартири була успадкована в рівних частинах його дружиною ОСОБА_5 та донькою ОСОБА_6 .. Свідоцтво видане державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Коваль Н.В., зареєстроване в реєстрі за №10-2169.

Окрім цього, на підставі договору дарування від 23.01.2004 року ОСОБА_5 подарувала, а ОСОБА_6 прийняла в дар 1/3 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Враховуючи викладене, судом встановлено тотожність адрес квартир, які належать ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , з квартирою, право власності на яку зареєстровано за ПАТ «Дельта Банк», у зв`язку з чим суд приходить до висновку, що ОСОБА_5 , ОСОБА_6 не є належними відповідачами у справі, а позовні вимоги до них не підлягають задоволенню.

Обґрунтовуючи наявність підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою та зняття їх з реєстрації, позивач посилається на положення ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК УРСР, які фактично регулюють виселення із займаного житла.

Суд зазначає, що вимога про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є тотожною вимозі про виселення, оскільки має одну кінцеву мету та правові наслідки.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплено в статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 Житлового кодексу Української РСР.

Прикінцевими положеннями Закону України «Про іпотеку», який набрав чинності з 01 січня 2004 року, внесено зміни, зокрема до статті 109 Житлового кодексу Української РСР та викладено її в новій редакції.

Відповідно до частини другої статті 109 Житлового кодексу Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Тлумачення частини другої статті 109 ЖК Української РСР з урахуванням змісту статті 379, глави 26 ЦК України свідчить, що виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається у тому разі, якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти. У разі якщо за кредитні кошти було набуто інший об`єкт цивільних прав (частку в праві спільної часткової власності), а не житлове приміщення, що передано в іпотеку, то виселення без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення не допускається.

Отже, особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення) - предмета іпотеки у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Відсутність постійного житлового приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Як зазначив Верховний Суд в постанові від 24.10.2018 року (справа № 520/15533/13-ц) при виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього майна в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог закону має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови у задоволенні позову про виселення.

Такий правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) та Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 295/4514/16-ц (провадження № 61-29115сво18).

Європейський суд з прав людини вказує, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41,42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Втручання у право на повагу до житла відповідачів буде відповідати Конвенції не лише тоді, коли таке втручання здійснюється згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі, вичерпний перелік яких наведений у пункті другому статті 8 Конвенції. Обґрунтування пропорційності виселення Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції (див. mutatis mutandis «Dakus v. Ukraine», № 19957/07, § 50-51, ЄСПЛ від 14 грудня 2017 року).

Отже, право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Основним Законом України, Конвенцією, а тому позбавлення цього права, в тому числі шляхом виселення, можливо лише на підставі закону, мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання.

Як встановлено судом, 23.02.2007 року ОСОБА_1 передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_2 , яка належала їй на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради 25.07.2006 року за №8-18867, зареєстрованого в КП «ОМБТІ та РОН» в реєстровій книзі за №538, під реєстровим №502. Таким чином, судом встановлено, що придбання квартири відбулось не за рахунок кредитних коштів.

Встановивши, що ОСОБА_1 придбала у власність квартиру не за рахунок кредиту, суд зазначає, що заявивши вимогу про виселення відповідачів з предмета іпотеки, банк не вказав у позовній заяві іншого постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог статті 109 Житлового кодексу Української РСР має бути надане особі одночасно з її виселенням, що є підставою для відмови в задоволенні позову в цій частині. Зазначення іншого постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог закону має бути надане особам одночасно з їх виселенням, є обов`язком позивача.

Керуючись ст. 13, 19, 258, 259, 263, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовної заяви Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , яка діє від власного імені та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Служби у справах дітей Одеської міської ради про примусове виселення та зняття з реєстрації відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення.Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 05.11.2020 року.

Суддя Д.Ю. Донцов