Справа № 703/2807/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2020 року Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Опалинської О.П.

при секретарях Харченко М.О., Холодняк Л.П.,

з участю представника

позивача Котенка С.В.

відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сміла цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Черкаське обласне управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором, -

встановив:

ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Черкаське обласне управління АТ «Ощадбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення з них в солідарному порядку боргу за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 12 липня 2007 року між ОСОБА_1 та банком був укладений кредитний договір про іпотечний кредит № 58, відповідно до якого банк надав відповідачу ОСОБА_1 кредит в розмірі 45000 гривень строком на 20 років, тобто до 11 липня 2027 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 17,8 % річних, а ОСОБА_1 зобов`язалася вносити платежі до 25 числа кожного місяця, що складається із суми щомісячного платежу по кредиту та відсотків.

В якості забезпечення виконання зобов`язання 12 липня 2007 року між Банком та ОСОБА_2 був укладений договір поруки № 58, згідно якого ОСОБА_2 як поручитель, у випадку невиконання ОСОБА_1 умов кредитного договору несе солідарну відповідальність перед банком.

Оскільки позивач свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу ОСОБА_1 кредит у розмірі, встановленому Договором, а остання в порушення норм закону та умов Договору свої зобов`язання за Договором належним чином не виконала у зв`язку з чим станом на 15 серпня 2017 року утворилась заборгованість в розмірі 72955 гривень 34 копійки, в тому числі: прострочена заборгованість по кредиту 42791 гривня 81 копійка, сума інфляційних втрат від простроченої заборгованості 25806 гривень 80 копійок, та три відсотки річних по простроченій заборгованості 4356 гривень 73 копійки, позивач звернувся до суду з позовом та просить стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором в розмірі 72955 гривень 34 копійки та понесені судові витрати в розмірі 1680 гривень.

Заочним рішенням Смілянського міськрайонного суду від 5 квітня 2018 року позовні вимоги ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Черкаське обласне управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором було задоволено.

Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 08 травня 2019 року скасовано заочне рішення від 05 квітня 2018 року, а справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 позов підтримав з підстав наведених у ньому та просив його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала та зазначила, що у 2008 році на підставі виконавчого напису нотаріуса відбулося звернення стягнення на предмет іпотеки будинок АДРЕСА_1 для задоволення вимог АТ «Ощадбанк» на суму 49759 гривень 54 копійки, в зв`язку з порушенням нею зобов`язань за кредитним договором про іпотечний кредит № 58 від 12 липня 2007 року. Відповідач також вказує, що після звернення стягнення на предмет іпотеки жодного платежу за вказаним кредитним договором не вносила, вважала, що зобов`язання перед банком у неї відсутні. Лише у червні 2017 року банк направив їй претензію про сплату заборгованості за кредитним договором, разом з тим, оскільки останній платіж за вказаним кредитним договором було здійснено у 2008 році, відтак, строк позовної давності на звернення позивача до суду із вказаним позовом внаслідок порушення умов кредитного договору розпочався саме з часу прострочення внесення нею чергового платежу, якому передувало здійснення останньої виплати по кредиту.

На підставі наведеного відповідач ОСОБА_1 просила відмовити у задоволенні позову, застосувавши до вимог позивача строк позовної давності, строк якої минув на момент подання даного позову до суду.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 зазначив, що 12 липня 2007 року між ним Банком був укладений договір поруки в якості забезпечення зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором про іпотечний кредит. Станом на 19 жовтня 2020 року на виконанні у Смілянському РВ ДВС перебуває виконавче провадження № 56555276 від 06 червня 2018 року щодо виконання виконавчого листа, виданого на підставі заочного рішення Смілянського міськрайонного суду № 703/2807/17 від 05 квітня 2018 року про стягнення із нього 74555 гривень 81 копійки на користь ЧОУ АТ «Ощадбанк», відповідно до якого із його заробітної плати щомісячно проводиться стягнення коштів в розмірі 20 %.

Станом на 19 жовтня 2020 року всього стягнуто із ОСОБА_2 40835 гривень 37 копійок, зі яких 1301 гривень 78 копійок перераховано на користь ЧОУАТ«Ощадбанк», 342 гривні 14 копійок - стягнуто на проведення виконавчих дій та 39191 гривня 45 копійок знаходяться на депозитному рахунку Смілянського РВ ДВС.

Разом з тим, відповідач ОСОБА_2 вказує, що оскільки по іпотечному кредитному договору, укладеному між банком та ОСОБА_1 у 2008 році було проведено звернення стягнення на предмет іпотеки, відтак вважав що по вказаному кредитному договору заборгованість як за основним зобов`язанням відсутня. Крім того, відповідач вважає договір поруки припиненим, оскільки кредитор не пред`явив до нього вимогу впродовж шести місяців з дня настання строку виконання зобов`язань. Так, вказаний позов поданий ним лише 08 вересня 2017 року, тобто з пропуском строку позовної давності, відтак просив відмовити у задоволенні позову з цих підстав.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, дослідивши надані сторонами докази повно, всебічно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи приходить до наступного.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України).

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності з наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Судом встановлено, що 22 червня 2007 року ОСОБА_1 звернулася до ВАТ «Державний ощадний банк України» із кредитною заявкою про надання кредиту на придбання житла в розмірі 45000 гривень (Т. 1 а.с.13-14).

12 липня 2007 року між ОСОБА_1 та банком був укладений договір про іпотечний кредит, де банк надав їй кредит в розмірі 45000 гривень на строк по 11 липня 2027 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 17,8 % річних, а ОСОБА_1 , прийнявши умови цього договору, зобов`язувалася виконувати його належним чином та вносити платежі до 25 числа кожного місяця, що складається із суми щомісячного платежу по кредиту та відсотків (Т. 1 а.с.16-18).

Виконання умов зобов`язання забезпечено договором поруки від 12 липня 2007 року, відповідно до якого відповідач ОСОБА_2 зобов`язувався відповідати перед позивачем за зобов`язаннями відповідача ОСОБА_1 на засадах солідарного боржника (Т. 1 а.с.19 - 20).

Банк взяті по договору обов`язки виконав та надав відповідачу кредит, а ОСОБА_1 свої обов`язки не виконала, не сплатила кредит та проценти у встановлені договором та графіком строки.

Представник позивача стверджує у позові, що ОСОБА_1 не виконує своїх зобов`язань за договором зі своєчасного повернення коштів, внаслідок чого в неї станом на 15 серпня 2017 року утворилась заборгованість перед позивачем в розмірі 72955 гривень 34 копійки, в тому числі: прострочена заборгованість по кредиту 42791 гривня 81 копійка, сума інфляційних втрат від простроченої заборгованості 25806 гривень 80 копійок, та три відсотки річних по простроченій заборгованості 4356 гривень 73 копійки (Т.1 а.с. 21-22).

Таким чином, позичальник допустив утворення заборгованості.

Судом також встановлено, що 10 липня 2008 року приватним нотаріусом Смілянського районного нотаріального округу Новіковим І.М. вчинено виконавчий напис, з якого вбачається, що банк скористався своїм правом дострокового стягнення кредитної заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Виконавчим написом передбачено, що звернення стягнення здійснюється в рахунок погашення всієї заборгованості за кредитом в розмірі 49299 гривень 40 копійок, з яких 42744 гривні борг по кредиту, в тому числі 1688 гривень 50 копійок заборгованість прострочених платежів за кредитом, 4423 гривні 37 копійок заборгованість по нарахованих та несплачених відсотках, 443 гривні 67 копійок пеня за несплачені платежі, а також витрати понесені стягувачем у зв`язку з вчиненням виконавчого напису в сумі 460 гривень (Т. 1 а.с. 227).

16 червня 2017 року позивач направив відповідачу ОСОБА_1 письмову претензію, в якій зазначено про невиконання зобов`язань за договором про іпотечний кредит № 58 від 12 липня 2007 року та необхідність сплати простроченої заборгованості в розмірі 42791 гривня 81 копійка (Т.1 а.с.23).

У вказаній претензії позивач також зазначив, що згідно умов Договору, ОСОБА_1 отримала кошти в сумі 45000 гривень на придбання одноповерхового житлового будинку загальною площею - 91,0 кв. м., житловою площею - 60,8 кв. м. та належних до нього будівель і споруд, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , строком на 20 років з остаточним терміном погашення не пізніше 11 липня 2027 року.

21 квітня 2017 року вищевказаний будинок реалізовано за ціною 10 280 гривень на прилюдних торгах в ході виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Смілянського районного нотаріального округу Черкаської області Новікова І.М. №5946 від 10 липня 2008 року про звернення стягнення на предмет іпотеки, для задоволення грошових вимог АТ «Ощадбанк» в сумі 49 759 гривень 54 копійки.

19 травня 2017 року від відділу ДВС надійшли кошти від реалізації вищевказаного житлового будинку в сумі 5 992 гривні 31 копійка, які направлені на погашення заборгованості по договору про іпотечний кредит № 58 від 12 липня 2007 року.

Після погашення коштів, які надійшли від реалізації предмета іпотеки, за ОСОБА_1 станом на 16 червня 2017 року рахується прострочена заборгованість за кредитом в сумі 42 791 гривня 81 копійка.

Відповідно до ст. 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, інших актів цивільного законодавства або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст.ст. 626, 628, 638 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 629 ЦК України визначено, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Як передбачено до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

При цьому право дострокового повернення означає, що кредитор вимагає виконання зобов`язання до настання строку виконання, визначеного договором.

Виконання умов зобов`язання забезпечено договором поруки, відповідно до якого відповідач ОСОБА_2 зобов`язувався відповідати перед позивачем за погашення боргу ОСОБА_1 за кредитним договором на засадах солідарного боржника ( п.1.1 договору поруки від 12 липня 2007 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Факт отримання відповідачем кредитних коштів не спростований останньою та об`єктивно підтверджується наданим суду розрахунком заборгованості. Таким чином, позичальник ОСОБА_1 допустила утворення заборгованості.

Разом з тим, умови наведених договорів не свідчать про те, що позовна давність, встановлена законом, була збільшена за домовленістю сторін.

Під час розгляду вказаної справи відповідачі заявили клопотання про застосування позовної давності до позовних вимог банку, вказуючи, що строк позовної давності на звернення позивача до суду із вказаним позовом внаслідок порушення умов кредитного договору розпочався з часу виникнення заборгованості за черговим платежем, якому передувало здійснення відповідачем ОСОБА_1 останньої виплати по кредиту, тобто з 2008 року, тоді як позов пред`явлено лише 08 вересня 2017 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду вирішення справи.

Право особи на захист свого цивільного права чи інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання закріплюється статтею 15 ЦК України. Захист цивільних прав особи, зокрема у спорах щодо стягнення грошових сум або витребування від боржника майна може бути здійсненний як судом (стаття 16 ЦК України), так і нотаріусом (стаття 18 ЦК України) шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Права на звернення до суду за захистом, закріплене статтею 4 ЦПК України, кореспондується зі статтею 256 ЦК України, яка встановлює для особи часові межі для звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу та називає їх позовною давністю.

У позасудовому порядку захист суб`єктивного права також нерозривно пов`язується із фактором часу, про що свідчить зміст статті 88 Закону України «Про нотаріат» від 02 вересня 1993 № 3425-XII, відповідно до якої однією з умов вчинення нотаріусом виконавчих написів дотримання трирічного строку давності з дня виникнення у стягувача права вимоги, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями) - не більше одного року або іншого строку для вимоги, за якою видається виконавчий напис, якщо законом встановлено інший строк давності.

З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного, оскільки статтею 50 Закону України «Про нотаріат» передбачено право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому, вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує виникнення права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Метою вчинення виконавчого напису є надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання безспірного зобов`язання боржником.

З урахуванням наведеного, перебіг позовної давності за вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки починається від дня, коли у кредитора (іпотекодержателя) виникло право на відповідний позов, незалежно від того, чи звертався він після цього до нотаріуса за захистом своїх цивільних прав.

У силу положень статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, а також у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Звернення стягнення на предмет іпотеки не вказане у статті 264 ЦК України в якості окремої підстави переривання перебігу позовної давності, а також не може вважатися діями, що свідчать про визнання боржником свого боргу, чи прирівнюватись до пред`явлення позову. Звернення стягнення є реалізацією іпотекодержателем свого права, передбаченого договором іпотеки, та підставою припинення цього права.

10 липня 2008 року приватним нотаріусом вчинено виконавчий напис, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення всієї заборгованості за кредитом. Тобто, вчинення виконавчого напису у даній справі потягло зміну строку виконання основного зобов`язання. Однак вжитий банком засіб позасудового захисту свого порушеного права, а саме звернення стягнення на предмет іпотеки за виконавчим написом нотаріуса, до визначених статтями 263, 264 ЦК України підстав зупинення чи/або переривання позовної давності не належить.

Вказане узгоджується з постановою Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 357/5125/16-ц, провадження № 61-15142сво18.

Відповідно до статей 256 і 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов`язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

У зобов`язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Сторони кредитного договору встановили як строк дії договору до 11 липня 2027 року, так і строки виконання зобов`язань за щомісячним погашенням платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним.

Отже, перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в цілому обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов`язання, тобто строку виконання зобов`язання в повному обсязі (кінцевий строк).

Разом з тим, банк, змінюючи строк виконання основного зобов`язання шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки за виконавчим написом нотаріуса у позасудовому порядку, не реалізував свого права на стягнення всієї заборгованості за кредитним договором у судовому порядку в межах строку позовної давності.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спору, є підставою для відмови у позові (ч. 4, 3 ст. 267 ЦК України).

З оглянутої в судовому засіданні кредитної справи № 58 відносно ОСОБА_1 вбачається, що станом на 22 червня 2012 року остання жодних платежів для погашення заборгованості не здійснювала, що також підтвердив у судовому засіданні представник позивача.

Відомостей про те, чи здійснювались платежі по погашенню заборгованості в добровільному порядку за період з часу вчинення виконавчого напису нотаріуса, тобто з 10 липня 2008 року по 22 червня 2012 року ні матеріали справи, ні матеріали оглянутої кредитної справи не містять. Представник позивача в судовому засіданні пояснив, що такі відомості у позивача також відсутні, оскільки була змінена база даних по заборгованості, відтак останні відомості про перенесення залишку заборгованості датовані 22 червня 2012 року.

Разом з тим банк використав право вимоги дострокового повернення суми кредиту, що залишилася несплаченою, шляхом пред`явлення вимоги та стягнення цих коштів у судовому порядку лише 08 вересня 2017 року.

Враховуючи, що позичальник припинив виплати за кредитним договором з 2008 року, представник позивача також підтвердив факт відсутності вчинення добровільних платежів з 22 червня 2012 року, що підтверджено розрахунком заборгованості, однак позовні вимоги заявлено до суду лише 08 вересня 2017 року, то строк, у межах якого Банк міг звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права, на день подачі позовної заяви минув і у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 належить відмовити за сплином строків позовної давності.

Тобто, строк позовної давності для звернення до відповідача з даним позовом закінчився 23 червня 2015 року, тому позивач пропустив строк для звернення до суду з даним позовом без поважної причини, оскільки звернувся до суду з позовом лише 08 вересня 2017 року, виходячи з наведеного, суд вважає, що в задоволенні позову ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Черкаське обласне управління АТ «Ощадбанк до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення з них в солідарному порядку боргу за кредитним договором слід відмовити у зв`язку з пропуском строку позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачами до ухвалення судом рішення.

Статтями 553, 554 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватись виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно з положеннями частини 4 статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Дослідженим договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору встановлено, що він діє до повного припинення усіх зобов`язань боржника за кредитним договором.

Відповідно ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов`язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором, строк пред`явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов`язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов`язання у повному обсязі або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Пред`явлення вимоги до поручителя є пред`явлення до нього позову.

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов`язання поруки. Тобто, і право кредитора, і обов`язок поручителя по його закінченню припиняється, а тому жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Отже, вимогу до поручителя про виконання взятого ним зобов`язання має бути пред`явлено в межах строку дії поруки (6 місяців, 1 року чи будь-якого іншого строку, який встановили сторони договору). Тому, навіть якщо в межах строку дії поруки була пред`явлена претензія і поручитель не виконав вказані в ній вимоги, кредитор не має права на задоволення позову, заявленого поза межами вказаного строку, оскільки із закінченням строку припинилося матеріальне право.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного суду України у справі № 6-125цс14 від 17 вересня 2014 року. Верховний Суд вказав, установивши, що договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору встановлено, що він діє до повного припинення всіх зобов`язань боржника за кредитним договором, та що кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, не пред`явив протягом шести місяців позову до поручителя про виконання зобов`язання, суд дійшов правильного висновку про те, що зобов`язання за договором поруки припинилися.

У даному випадку вимоги до поручителя банк мав пред`явити не пізніше шести місяців після визначеного строку повернення кредиту, а саме протягом шести місяців з дня виникнення права пред`явлення вимоги дострокового повернення суми кредиту, натомість ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Черкаське обласне управління АТ «Ощадбанк» звернувся до суду з позовними вимогами до поручителя лише 08 вересня 2017 року, тобто після припинення зобов`язань ОСОБА_2 за договором поруки.

Непред`явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обов`язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов`язанням.

Таким чином, кредитор скористався засобом позасудового захисту свого порушеного права шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки за виконавчим написом нотаріуса, чим на власний розсуд змінив умови виконання основного зобов`язання, а даний позов до позичальника та поручителя пред`явлено лише у вересні 2017 року, тобто зі спливом загального строку позовної давності (3 роки), встановленого статтею 257 ЦК України та шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання, визначених частиною четвертою статті 559 ЦК України.

Отже порука припинена і підстави для стягнення заборгованості з поручителя відсутні, тому в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 слід відмовити.

Відповідно до ч. 4 ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з ч. 1 ст. 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Відтак, враховуючи вимоги справедливості та розумності, зважаючи на принцип добросовісності, з метою захисту відповідачів, як, в даному випадку, менш захищених учасників цивільних правовідносин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Пунктом 5 ч.2 ст.16 ЦК України визначено способом захисту цивільних прав та інтересів може бути примусове виконання обов`язку в натурі.

Оскільки в позовних вимогах відмовлено, а тому у відповідності до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати слід віднести за рахунок позивача.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 15,16,252-255,256-261,526,551,553,554,559,610,626, 628, 629, 638,1049-1050,1054 ЦК України, ст.ст. 1,2,3,4,11,76-78, 81,89,141,247, 263-265, 273, 354 ЦПК України, постановою Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 357/5125/16-ц, провадження № 61-15142сво18, -

вирішив:

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Черкаське обласне управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутніми під час проголошення рішення протягом 30 днів з моменту його отримання.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження, а в разі оскарження після розгляду справи апеляційним судом, якщо рішення не буде скасовано.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через Смілянський міськрайонний суд Черкаської області.

Повний текст рішення виготовлено 29 грудня 2020 року.

Сторони по справі:

Позивач: Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії Черкаське обласне управління АТ «Ощадбанк» рахунок № НОМЕР_1 в Черкаському обласному управлінні АТ «Ощадбанк», МФО 354507, код 02767059, місцезнаходження - 18005, м. Черкаси, бульвар Шевченка, 320.

Відповідач 1: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , жителька АДРЕСА_2 .

Відповідач 2: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , житель, АДРЕСА_1 .

Головуючий О.П.Опалинська