ПОСТАНОВА

Іменем України

15 жовтня 2020 року м. Кропивницький

справа № 401/3294/19

провадження № 22-ц/4809/1242/20

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Мурашка С.І. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А. М., Карпенка О. Л.

за участі секретаря - Тимошенко Т.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 09 липня 2020 року у складі судді Макарової Ю. І. і

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та просила зобов`язати відповідача усунути перешкоди в користуванні будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом примусового вселення її до будинку.

Позовна заява мотивована тим, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 14 вересня 2007 року, який рішенням Світловодського міськрайонного суду від 26 червня 2018 року розірвано.

Позивач зареєстрована у вищевказаному будинку з вересня 2007 року.

З 2017 року відповідач чинить перешкоди позивачу у користуванні будинком, у зв`язку з чим вона вимушено проживає в квартирі своєї матері, свого житла вона не має.

У 2018 році відповідач звернувся до суду із позовом про визнання позивача такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 .

Рішенням суду у задоволенні позову було відмовлено, дане рішення набрало законної сили 18 вересня 2019 року.

З приводу перешкод у користуванні житлом позивач неодноразово зверталась до поліції, дана обставина встановлена рішенням Світловодського міськрайонного суду від 11 липня 2019 року.

Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 09 липня 2020 року позовні вимоги задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 , шляхом вселення ОСОБА_1 до даного будинку.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач ОСОБА_1 проживала в житлі відповідача ОСОБА_2 як член сім`ї власника житла, тому після припинення сімейних відносин між позивачем та відповідачем за останньою залишається право користування даним житлом.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, суд першої інстанції неправильно встановив обставини, що мають істотне значення для справи, неправильно застосував норми матеріального і процесуального права.

Позивачем не надано жодних доказів стосовно того, що її права не визнаються, оспорюються чи спільне життя в квартирі з відповідачем неможливе.

Відповідач не змінював замків в приміщенні та позивач не позбавлена можливості зайти і жити в будинку.

Жодних спроб вселитись в будинок з боку позивача не було.

До суду першої інстанції надана довідка від Світловодського ВП ГУНП, що позивач жодного разу не зверталась до правоохоронних органів із заявами про перешкоджання їй користуватись житлом.

Між позивачем та відповідачем дійсно існують спори щодо поділу майна подружжя, оскільки відповідач вважає, що його дружина забрала своє майно у 2017 році, коли покинула його з дітьми.

ОСОБА_2 пропонував ОСОБА_1 жити в його будинку, якщо у неї скрутні обставини з житлом.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 03.05.2018 по справі № 404/251/17 висловив правову позицію щодо застосування статті 255 ЦПК України.

Згідно з п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, зокрема якщо відсутній предмет спору.

Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.

В основу оскаржуваного рішення судом першої інстанції було покладено рішення Світловодського міськрайонного суду від 11.07.2019.

Обґрунтовуючи своє рішення суд зазначив, що обставини щодо перешкоджання проживання в житлі встановлені саме цим рішенням.

Проте, не звернута увага на та обставина, що з моменту винесення даного рішення до звернення позивача до суду минув певний проміжок часу, за який спір міг би бути врегульований, адже відносини між позивачем і відповідачем не статичні, а увесь час змінюються.

Також судом було необґрунтовано проігноровані позиції ВС.

Таким чином, суд мав би не тільки враховувати старе судове рішення, з моменту винесення якого минув рік, а і фактичні обставини та докази по справі, надані сторонами.

Всупереч зазначеному суд послався на одне рішення Світловодського суду та не перевірив інші наявні докази у справі.

Від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача адвокат Пахомова А.І. та ОСОБА_2 підтримали доводи апеляційної скарги.

ОСОБА_1 в судове засідання апеляційного суду не з`явилася про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення з судовою повісткою.

Відповідно до положень ч.1 ст.372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Оскільки позивач про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, суд вирішив розглянути справу без її участі, що відповідає положенням ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановив, що рішенням Світловодського міськрайонного суду від 11 липня 2019 року встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є власником Ѕ будинку АДРЕСА_1 .

14 вересня 2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_1 ) зареєстровано шлюб.

В будинку АДРЕСА_1 України позивач ОСОБА_1 зареєстрована з 24 вересня 2007 року.

ОСОБА_1 проживала за місцем реєстрації в будинку АДРЕСА_1 України до серпня 2017 року.

З серпня 2017 року ОСОБА_2 забороняє ОСОБА_1 проживати в своєму будинку.

ОСОБА_1 неодноразово протягом 2018-2019 років зверталась до відділу поліції зі скаргами на ОСОБА_2 , в тому числі з приводу перешкоджання ОСОБА_2 проживати їй за місцем реєстрації (а.с. 7-9, 10-12).

Згідно копії заяви на ім`я начальника Світловодського ВП ГУНП в Кіровоградській області від 22 травня 2018 року, ОСОБА_2 звернувся із заявою про притягнення ОСОБА_1 та невідомих осіб до відповідальності за намір забрати речі з його домоволодіння, намагання вчинити бійку.

На вказане звернення 31.05.2018 надано відповідь (а.с. 73, 74).

Судом досліджено відеозапис наданий позивачем, з якого вбачається, що відповідач не впускає на територію подвір`я осіб чоловічої статі, коментує відеозапис жіночий голос, який прохає відповідача впустити її до будинку побачити дітей та забрати речі. На місці зйомки присутні працівники поліції (а.с. 47).

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним нормам процесуального права.

Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод кожній особі окрім інших прав гарантується право на повагу до її житла, яке охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов?язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення від 21 лютого 1990 року у справі «Powell and Rayner v. the U.K.»). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення від 24 листопада 1986 року у справі «Gillow v. the U.K.»), так і наймача (рішення від 18 лютого 1999 року у справі «Larkos v. Cyprus»).

Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно частини 1 статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

В Житловому кодексі України вказано, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ст.9 ЖК України). Будь-яке виселення людини, якщо вона добровільно не бажає звільнити житлове приміщення, допускається виключно на підставах передбачених законом та має відбуватися тільки в судовому порядку.

Право користування житловим приміщенням, в силу ст.405 ЦК України, зберігається не тільки за членами сім`ї (в тому числі колишніми) власника жилого приміщення, а й за членом його сім`ї, у разі зміни самого власника. При цьому припинення цього права можливо лише у випадках передбачених ст.406 ЦК України.

Відповідно до ст.156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ст.3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Положення ч.2 ст.64 ЖК зазначає, що до членів сім`ї належать дружина наймача (власника), їхні діти, батьки та інші особи, якщо вони проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Права члена сім`ї має також і особа, яка перестала бути членом сім`ї наймача, але продовжує проживати в займаному ним житловому приміщенні.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Крім того, відповідно до ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Підстави виселення членів сім`ї (колишніх членів сім`ї) власника будинку передбачені ст.156, ч.1 ст.116 ЖК України.

Згідно вимог частин 1,2 статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають прав на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Крім цього, припинення сімейних відносин з власником квартири, не позбавляє останніх права користуватися займаним приміщенням та не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення.

Вищезазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 21 червня 2017 року (справа №308/3040/15), яка у відповідності до ч.4 ст.263 ЦПК України повинна враховуватися судами при її виборі і застосуванні до спірних правовідносин.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справ.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Матеріалами справи підтверджується, що рішенням Світловодського міськрайонного суду від 11 липня 2019 року (а.с.7-9), залишеним без змін постановою Кропивницького апеляційного суду від 18 вересня 2019 року (а.с.10-12) відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Зазначеним рішенням встановлено, що ОСОБА_2 є власником Ѕ частки житлового будинку АДРЕСА_1 .

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 14 вересня 2007 року по 26 червня 2018 року, мають двох дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Місце проживання відповідача зареєстровано в належній позивачу частині будинку з 08 квітня 2003 року, разом з тим відповідач не проживає за місцем реєстрації, оскільки в серпні 2017 року позивач вигнав її з сином з будинку, забрав ключі від замка вхідних дверей та створює перешкоди в доступі до будинку.

Факт створення позивачем відповідачу перешкод в користуванні будинку підтверджується довідкою Світловодського відділу поліції, зокрема такі факти були зафіксовані 22 травня 2018 року, 23 травня 2018 року, поясненням допитаних за клопотанням позивача свідків, зокрема, свідок ОСОБА_6 пояснив, що йому відомо, що за час спільного проживання була добудова будинку, а свідок ОСОБА_7 підтвердив, що позивач не впускав відповідача в будинок.

Доводи апеляційної скарги, що суд не звернув уваги, що з моменту ухвалення рішення Світловодського міськрайонного суду від 11 липня 2019 року пройшов певний проміжок часу, не заслуговують на увагу, оскільки належних та допустимих доказів, що після набрання рішенням законної сили відповідачем не здійснюються позивачу перешкоди у користуванні спірним будинком, що вона має ключ від замка вхідних дверей і вона вже вселилася до будинку, суду не надано.

В апеляційній скарзі відповідач стверджує, що не змінював замки в будинку, але в судовому засіданні сам спростував ці доводи вказавши, що замки він змінив у 2017 році.

Крім того, відповідач не заперечував, що у позивача немає ключів від замку до вхідних дверей будинку.

З огляду на викладене суд вважає доведеним, що відповідач чинить позивачу перешкоди в користування будинком.

Суд за правилами ст.89 ЦПК України надав належну оцінку доказам, правильно здійснив тлумачення закону з урахуванням установлених обставин справи.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, однак підстави для переоцінки доказів апеляційним судом відповідно до ст.367 ЦПК України відсутні.

При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

В межах вимог та доводів апеляційної скарги передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позову не встановлено.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 374,375,376,381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 09 липня 2020 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 22.10.2020.

Головуючий суддя С. І. Мурашко

Судді А. М. Головань

О. Л. Карпенко