Справа № 183/7156/18
№ 2/183/323/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2020 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Сороки О.В.,

секретаря Пащенко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірми «Вільне-2002» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, -

за участю сторін:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача Каракай В.М. ,

в с т а н о в и в:

14 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірми «Вільне-2002», в якому просив:

-визнати незаконним та скасувати наказ № 149-к/тр від 12.10.2018 року про його звільнення з посади водія, на підставі п.2 ст. 41 КЗпП України;

-поновити його на роботі на посаді водія Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірми «Вільне-2002»;

-стягнути з відповідача середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 13000 грн. за період з 12.10.2018 року по 12.11.2018 року;

-стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 50000 грн.

В обґрунтування свого позову, ОСОБА_1 посилається на те, що 12.10.2018 року, за попереднім погодженням з профспілковим комітетом Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірми «Вільне-2002», його було звільнено з посади водія, за п.2 ст. 41 КЗпП України, трудову книжку ним було отримано через іншу особу 15.10.2018 року, у книзі видачі трудових книжок він не розписувався.

Як йому роз`яснили в адміністрації, його було звільнено, в зв`язку з втратою довіри за те, що він 21.09.2018 року з механізованого току вивіз 4450 кг. соняшника та отримав вигоду.

Позивач зазначає, що 21.09.2018 року не перевозив соняшник та не вчиняв жодних протиправних дій, ця неправдива інформація сфальшована, не доводиться жодним належним доказом, посилання адміністрації на наявність відеозаписів, які не збереглися на підприємстві, та які йому ніхто не показував, є не доведеною.

ОСОБА_1 звертає увагу, що багато років працює водієм такого автотранспорту, автомобілем ЗІЛ-130 не можливо перевезти таку кількість соняшника.

Таким чином, позивач зазначає, що не вчиняв жодних винних дій, через які міг втратити довіру керівництва підприємства, тому прийнятий наказ про його звільнення є незаконним та підлягає скасуванню. Просить поновити його на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, а також моральну шкоду у розмірі 50000 грн., яку обґрунтовує безпідставністю звільнення, відсутністю заробітку, внаслідок чого він змушений вживати заходів та додаткових зусиль для забезпечення потреб своєї сім`ї, позивач перебуває у постійній психологічній та нервовій напрузі.

14 листопада 2018 року відкрите загальне позовне провадження, з огляду на відсутність клопотання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, а також з огляду на відсутність будь-яких письмових доказів, в тому числі наказу про звільнення, та клопотань про їх витребування.

У відзиві на позов відповідач просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що ОСОБА_1 без поважних причин пропустив, визначений ст. 233 КЗпП України, місячний строк для звернення до суду, оскільки в день звільнення 12 жовтня 2018 року під підпис був ознайомлений з наказом, в той же день він отримав трудову книжку, однак до суду звернувся лише 14 листопада 2018 року. Позивач перебільшує розмір своєї заробітної плати та помиляється щодо підстав свого звільнення, вважаючи, що його звільнення у відповідності до вимог п.2 ст. 41 КЗпП України є дисциплінарним стягненням, тому зі сторони адміністрації підприємства не може бути порушень вимог ст.ст. 148, 149 КЗпП України. Наказом № 140 від 02 липня 2015 року ОСОБА_1 прийнятий на роботу на посаду водія гаражу СТОВ агрофірма «Вільне - 2002», 03 січня 2017 року з позивачем був укладений договір про повну матеріальну відповідальність, що передбачає і сама посада водія. 09.10.2018 року директором підприємства виявлено, що 21.09.2018 року на механізованому току на автомобілі ЗІЛ, номерний знак НОМЕР_1 , що закріплений за водієм ОСОБА_1 , вивезено насіння соняшника вагою 5840 кг, у відповідності до накладної № 000023373, яка була зафіксована о 17 годині 35 хвилин. 09.10.2018 року відповідним наказом призначене службове розслідування, за результатами якогось складено акт та встановлена нестача матеріально-товарних цінностей. Оскільки ОСОБА_1 є матеріально-відповідальною особою, керівництвом підприємства було прийняте рішення про звільнення водія, на підставі п.2 ст. 41 КЗпП України, в зв`язку з втратою довіри. В подальшому була проведена інвентаризація соняшника та виявлена нестача у кількості 3300 кг., підприємству було завдано збитків на суму 36450,61 грн. У керівництва підприємства не виникло жодного сумніву щодо причетності водія автомобіля ОСОБА_1 до крадіжки насіння, що мало місце 21.09.2018 року, у складі певної групи осіб. При перегляді відеозапису чітко видно, що його автомобіль був завантажений соняшником, в товарно-транспортній накладній значиться вантаж - соняшник, а в подорожньому листі від 21.09.2018 року - відсутній запис про перевезення соняшника. Після виявлення крадіжки всім учасникам подій було запропоновано надати пояснення, однак останні відмовилися, тому і було прийняте рішення про звільнення ОСОБА_1 . Звільнення було погоджене з профспілковим комітетом. Крім того, представник відповідача звертає увагу на ту обставину, що спочатку керівництво підприємства не мало на меті порушувати кримінальне провадження щодо осіб, які вчинили крадіжку майна, однак після їх звернення до суду та різних органів зі скаргами, керівництво підприємство звернулося з заявою про вчинення злочину, 18.12.2018 до ЄРДР за № 0002610 внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України, по якому не пред`явлено підозри жодній особі, причетній до розкрадання майна підприємства.

15.01.2018 року позивачем подано клопотання про поновлення строку на оскарження наказу (а.с. 76), який він вважає процесуальним строком та звертає увагу, що не маючи наказу про звільнення спочатку звернувся зі скаргою до прокуратури, направив заяву до ГУ Держпраці у Дніпропетровській області, де повідомляв про порушення трудового законодавства, вважає ці обставини достатніми для поновлення пропущеного строку.

У відповіді на відзив ОСОБА_1 наполягав на тому, що отримав трудову книжку лише 15.10.2018 року, спростовує наявність свого підпису у договорі про повну матеріальну відповідальність, наполягає на тому, що до нього було застосоване дисциплінарне стягнення, його вина у крадіжці соняшника нічим не доводиться (а.с. 93-95).

У запереченнях на відповідь на відзив представник відповідача більш детально надав пояснення щодо розбіжностей у вазі викраденого соняшника. Спочатку вага соняшника зафіксована у відповідності до накладної, що була складена особою, яка перебувала на ваговій в момент зважування автомобіля ЗІЛ 21.09.2018 року о 16 годині 35 хвилин, у розмірі 5840 кг., однак після проведеної ревізії на підприємстві нестача соняшника складає 3300 кг (а.с. 96-98).

Ухвалою суду від 08 травня 2019 року закінчене підготовче судове засідання, призначено розгляд справи по суті (а.с. 110-11).

Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали, надали пояснення щодо обставин, викладених у позові, відповіді на відзив.

Представник відповідача позов не визнав з підстав, зазначених у відзиві та запереченнях на відповідь на відзив.

Свідок зі сторони позивача ОСОБА_5 в судовому засіданні надала показання про те, що 21.09.2018 року вона заміняла працівника на ваговій. В той день не було відвантаження соняшника, жодної накладної на вивезення соняшника зі складу нею не підписувалося, а сформована у програмі накладна про вивезення соняшника вагою 5840 кг. є сфальшованою, програмне забезпечення, яке встановлене на ваговій одночасно контролюється головним бухгалтером. Також свідок надала показання, що 21.09.2018 року вивозилася лише кукурудза, на складі працює лише один автомобіль - ЗІЛ-130, водієм якого є ОСОБА_1 . Крім того, свідок була безпосереднім свідком звільнення ОСОБА_1 керівництвом підприємства 12.10.2018 року, яке без будь-яких обґрунтувань повідомило останнього про звільнення, в зв`язку з втратою довіри.

Свідок зі сторони позивача - ОСОБА_6 в судовому засіданні надав показання про те, що 12.10.2018 року вранці його разом з ОСОБА_1 та ОСОБА_5 викликали до адміністрації підприємства СТВО АФ «Вільне-2002», де повідомили, що їх буде звільнено, в зв`язку з втратою довіри, жодних пояснень від них не вимагали, запросили на засідання профкому приблизно о 12.00 годині, де їм стало відомо про наявність вже проведеного службового розслідування та наявність фотознімків від 21.09.2018 року, де начебто вивозився соняшник зі складу. Свідок наполягав на тому, що 21.09.2018 року не могло відбуватися відвантаження соняшника, оскільки в той день було відвантаження кукурудзи, а в період з 17.00 години до 18.00 години на механізований тік доставлялася вечеря, ОСОБА_1 в цей час вечеряв.

Свідок зі сторони відповідача - ОСОБА_7 надав суду показання про те, що 09.10.2018 року йому від засновника підприємства та головного бухгалтера стало відомо, що 21.09.2018 року з механізованого току було вивезено соняшник без відповідних документів. Ним було видано наказ про проведення службового розслідування, за підсумками роботи комісії складено акт, виявлено нестачу соняшника, на відеозаписах чітко проглядалося, як водій ОСОБА_1 завантажував в автомобіль соняшник зі складу № 3, заїжджав на вагову, а потім виїхав за межі механізованого току. На механізованому току працює лише один автомобіль ЗІЛ, комісією перевірені всі подорожні листи та накладі, вивезення соняшника у подорожніх листах було відсутнє, тому у нього, як у керівника підприємства на той час, не виникло сумнівів у причетності ОСОБА_1 до розтрати майна, внаслідок чого і було прийняте рішення про припинення трудового договору, в зв`язку з втратою довіри до такого водія.

Свідок зі сторони відповідача - ОСОБА_8 надала суду показання про те, що працюючи головним бухгалтером, на початку жовтня 2018 року отримала доручення від керівництва підприємства про перевірку механізованого току щодо відвантаження соняшника протягом вересня 2018 року, таку перевірку було проведено у сукупності з наявними на підприємстві відеозаписами, що встановлені на механізованому току. Так, 21.09.2018 року у її програмному забезпеченні, яке дійсно пов`язане з ваговою на механізованому току, зафіксована накладна про відвантаження соняшника у кількості 5840 кг. Таку вагу насіння соняшника не можливо перевозити автомобілем ЗІЛ, що і викликало підозру. По-перше в той день не було відвантаження соняшника, однак переглянувши відеозаписи з камер відеоспостереження чітко прослідковувалося, що 21.09.2018 року приблизно о 17 годині 30 хвилин автомобіль ЗІЛ-130, який один працює на механізованому току під керуванням водія ОСОБА_1 , під`їхав задом до складу № 3, де зберігається соняшник, потім на ваговій зафіксований цей же автомобіль із соняшником, у програмному забезпеченні внесені відомості про відвантаження соняшника, однак за вагою кукурудзи, потім цей автомобіль виїхав за межі механізованого току. Свідок також надала суду показання про те, що не має безпосереднього втручання в програмне забезпечення, яке встановлене на механізованому току, не має можливості сформувати запис про відвантаження товару зі свого робочого місця, вчинення таких дій можливе лише особою, що перебуває на ваговій, якою в той день була ОСОБА_5 , керівником механізованого току є ОСОБА_6 , який також був присутній в той час, його перебування зафіксоване відеозаписом.

Свідок зі сторони відповідача - ОСОБА_9 надала суду показання про те, що вона особисто під підпис ознайомлювала ОСОБА_1 про звільнення, він власноручно поставив свій підпис під наказом 12.10.2018 року та в той же день отримав трудову книжку, також свідок надала показання про те, що з ОСОБА_1 укладено договір про повну матеріальну відповідальність.

Суд, вислухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши подані докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а у своїй сукупності з точки зору достатності, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

У відповідності до наказу № 140 від 02.07.2015 року СТВО АФ «Вільне-2002» ОСОБА_1 прийнятий на роботу на посаду водія з 10 липня 2015 року (а.с. 65).

03 січня 2017 року між СТВРО АФ «Вільне-2002» та ОСОБА_1 укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, у відповідності до якого ОСОБА_1 приймає на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення ввірених йому підприємством матеріальних цінностей (а.с. 66).

11 січня 2018 року СТОВ АФ «Вільне-2002», на підставі наказу директора № 189-ОД від 09.10.2018 року (а.с. 46), проведено службове розслідування, за результатами якого складено акт № 1 (а.с. 62). В ході проведення службового розслідування уповноваженою комісією встановлено, що 21 вересня 2018 року під час перегляду відеозаписів з камер відео спостережень, що встановлені на механізованому току, виявлено факт вивезення соняшника на автомобілі ЗИЛ АЕ 27-45 СР водієм ОСОБА_1 без оформлення документів о 17 годині 44 хвилини. Згідно введеної в 1-С накладеної № 000023373, яка була зафіксована о 17 годині 35 хвилин призначення вантажу поточка, вантаж соняшник, нетто 5840 кг., в подорожньому листі ОСОБА_1 за 21 вересня 2018 року відсутній запис про перевезення соняшника (а.с. 62).

На підтвердження факту вивезення соняшника автомобілем під керуванням водія ОСОБА_1 також суду надано фотатблиці (а.с. 48-61), які дійсно містять зображення автомобіля ЗИЛ, водієм якого є ОСОБА_1 , час та місце його пересування по території механізованого току, час його перебування біля складу № 3, де зберігалося насіння соняшника, час його перебування на ваговій (а.с. 54), на цьому фото чітко прослідковується наявність у кузові автомобіля насіння соняшника.

Суду надано бухгалтерську довідку від СТОВ АФ «Вільне-2002» за жовтень 2002 року, у відповідності до якої по закінченню реалізації соняшника ДП ІІ «Сантрейд» 31 жовтня була проведена інвентаризація залишків соняшника на складі № 3 мехтоку, в ході якої виявлена нестача у кількості 3300 кг (а.с. 35), що також підтверджено інвентаризаційним описом (а.с. 43).

12 жовтня 2018 року, у відповідності до наказу № 149-к/тр ОСОБА_1 звільнений з посади водія автотранспортних засобів СТВО АФ «Вільне-2002», у зв`язку з втратою довіри, у відповідності до п.2 ст. 41 КЗпП України (а.с. 68).

Звільнення ОСОБА_1 відбулося зі згоди профспілкової організації, засідання якої відбулося 12 жовтня 2018 року, про що свідчить відповідний протокол (а.с. 64).

ОСОБА_1 ознайомлений з наказом про своє звільнення 12.10.2018 року, про що свідчить його власноручний підпис, в той же день отримав трудову книжку, про що свідчить запис в книзі обліку трудових книжок і вкладишів до нього (а.с. 69-71), оригінал якої був оглянутий судом під час допиту свідка ОСОБА_9 .

Посилання позивача на те, що його не ознайомлювали з наказом про звільнення та про отримання трудової книжки не в день звільнення, а так само посилання позивача на те, що він не підписував договір про повну матеріальну відповідальність, в силу ст. 81 ЦПК України, суду не доведено, доведення цієї обставини покладається на сторону, яка її заперечує.

Отже між сторонами виник спір з приводу правомірності звільнення ОСОБА_1 за п.2 ст. 41 КЗпП України та наявності обставин, що дають підстави для втрати довір`я до ОСОБА_1 з боку власника або уповноваженого ним органу.

Правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані наступними нормами закону, а саме.

Відповідно до ст. 43 Конституції України, ст. 5-1 КЗпП держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, правовий захист від незаконного звільнення, сприяння у збереженні роботи. Право громадян на працю забезпечується тим, що трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством.

Трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу (п. 2 ч.1 ст.41 КЗпП України).

Таким чином, розірвання трудового договору за п.2 ч.1 ст. 41 КЗпП України можливе за умови безпосереднього обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл тощо), винних дій працівника і втрати довір`я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу.

Зазначена норма матеріального права передбачає настання для роботодавця негативних наслідків, чи наявності завданої роботодавцю матеріальної шкоди, як обов`язкової умови для звільнення працівника. Звільнення з підстави втрати довір`я може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я.

Зважаючи на викладене, слід дійти висновку, що основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, - це особи, які одержують їх під звіт.

Вирішуючи спір про поновлення на роботі працівника, звільненого за п.2 ч.1 ст. 41 КЗпП України, питання щодо віднесення позивача до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, у кожному конкретному випадку необхідно з`ясувати: чи становить виконання операцій, пов`язаних з таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обов`язків позивача; чи носить виконання ним зазначених дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей.

Слід вернути увагу, що на підтвердження наявності у позивача обов`язку щодо збереження ввірених йому підприємством матеріальних цінностей, суду подано лише договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, наявність посадової інструкції, з якою ознайомлений водій ОСОБА_1 . суду не доведена, з акту службового розслідування не можливо встановити, що ОСОБА_1 , у відповідності до його посадових обов`язків були ввірені матеріальні цінності, за збереження яких він відповідальний при транспортуванні.

Наявність порушеного кримінального провадження за фактом крадіжки майна з механізованого току (а.с. 73) не доводять суду співучасть водія ОСОБА_1 у злочині, внаслідок якого підприємству спричинена шкода.

Виходячи з аналізу поданих доказів, суд приходить до переконання, що ОСОБА_1 входить до кола осіб підприємства, який несе відповідальність за збереження ввірених йому матеріальних цінностей під час їх транспортування, виходячи з переліку посад, затвердженого постановою Держкомпраці СРСР та Секретаріату ВЦРПС від 28 грудня 1977 року № 447/24, зі змінами та доповненнями від 18.09.1981 року.

В даному випадку належних та допустимих доказів про розтрату ввірених позивачеві товарно-матеріальних цінностей, через яку він втрати довіру власника чи уповноваженого органу під підприємства, суду не подано.

Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині визнання незаконним та скасування наказу відповідача № 149-к/тр від 12.10.2018 року «Про звільнення ОСОБА_1 за п.2 ст. 41 КЗпП України» та поновлення його на роботі, однак задоволенню позов підлягає з інших підстав.

Слід звернути увагу позивача, що відповідно до роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» (пункт 28) звільнення за п. 2 ст. 41 КЗпП України не є заходом дисциплінарного стягнення і тому вимоги статей 148, 149 КЗпП України про строк і порядок застосування дисциплінарних стягнень на ці випадки не поширюються, а тому помилковим є посилання позивача у позові на недотримання відповідачем вимог ст. 148, 149 КЗпП України.

У відповідності до ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, встановлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку.

Належних та допустимих доказів про те, що ОСОБА_1 отримав копію наказу про своє звільнення не в день його винесення суду не подано, навпаки, свідок ОСОБА_9 повідомила суду про те, що ОСОБА_1 ознайомився з наказом 12.10.2018 року, копія якого йому не була вручена, а з урахуванням відсутності доказів про повний розрахунок з позивачем в день його звільнення та закриття карткового рахунку позивача, на який він отримував заробітну плату, - 16.10.2018 року, суд приходить до переконання про необхідність поновлення пропущеного строку для звернення до суду, визначеного ст. 233 КЗпП України.

У відповідності до ч.2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який судом обчислюється, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. При цьому згідно з пунктом 5 наведеного вище Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим із дотриманням вимог законодавства.

Згідно довідки про заробіток (а.с. 72) заробітна плата ОСОБА_1 за останні два календарні місяці перед звільненням складає: серпень 2018 року - 10416,05 грн., вересень 2018 року - 15676,89 грн. Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача складає (10416,05+15676,89):61 = 427 грн., 75 коп., а позивачеві, в даному випадку, належить виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 12 жовтня 2018 року по 11 лютого 2020 року, у розмірі 237 169 грн. (двісті тридцять сім тисяч сто шістдесят дев`ять грн.) за 487 днів вимушеного прогулу.

У відповідності до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», від 25.05.2001 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Надбала проти Польщі» (2000) зазначається, що визнаючи звільнення позивача незаконним, суд вважає доведеним, що порушення законних прав позивача призвели до моральних страждань, вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

При визначенні розміру моральної шкоди суд виходить із ступеня та характеру перенесених позивачем моральних страждань, що були викликані порушенням його гарантованого конституцією права на працю, характеру та способу заподіяння моральної шкоди, враховує також ту обставину, що задоволення позову в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є одночасно і частковою компенсацією заподіяної моральної шкоди.

В судовому засіданні позивач не підтримував свій позов в частині завдання моральної шкоди, не навів суду обґрунтувань щодо розміру спричиненої моральної шкоди, визначеної у позові, а тому в задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави належить стягнути судовий збір у розмірі 2371,69 грн., оскільки позивач звільнений від сплати судового збору при подачі позову про поновлення на роботі.

Керуючись ст.ст. 12, 76, 81, 89, 263, 265 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірми «Вільне-2002» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, - задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ директора Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірми «Вільне-2002» № 149-к/тр від 12.10.2018 року «Про звільнення ОСОБА_1 з посади водія автотранспортних засобів, на підставі п.2 ст. 41 КЗпП України».

Поновити ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , на роботі на посаді водія автотранспортних засобів Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірми «Вільне-2002» ().

Стягнути з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірми «Вільне-2002» () на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12 жовтня 2018 року по 11 лютого 2020 року у розмірі 237169 гривень (двісті тридцять сім тисяч сто шістдесят дев`ять гривень).

В іншій частині позову ОСОБА_1 , - відмовити.

Стягнути з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірми «Вільне-2002» () на користь держави судовий збір у розмірі 2371,69 грн. (дві тисячі сто дві гривні).

Рішення в частині поновлення на роботі підлягає негайному виконанню.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю Агрофірми «Вільне-2002» (), юридична адреса: Дніпропетровська область, Новомосковський район, с.Вільне, вул. Шкільна, 2.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Сорока О.В.