Номер провадження: 22-ц/813/1860/20
Головуючий у першій інстанції Мазун І. А.
Доповідач Дрішлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 грудня 2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М.,

при секретарі судового засідання Павлючук Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Військової академії (м. Одеси) на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 06 листопада 2019 року за позовом Військового прокурора Одеського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Військової академії (м. Одеси) до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради про зобов`язання звільнити та повернути приміщення шляхом виселення, -

ВСТАНОВИВ:

Процесуальний рух справи та позиції сторін в суді першої інстанції.
11.10.2018 року до Малиновського районного суду м. Одеси надійшов позов від Військового прокурора Одеського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Військової академії (м. Одеси) до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 . Військовий прокурор в обґрунтування підстав звернення посилався на те що, відповідно до положень ЦК України наділений повноваженнями представництва в інтересах держави в суді за наявності порушень або загрози порушень інтересів держави, зокрема, якщо захист цих інтересів неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження. Прокурор вказував у позовній заяві, що у 2003 році прапорщику ОСОБА_1 для тимчасового проживання у зв`язку з проходження служби в Одеському гарнізоні за відсутності іншої житлової площі, було надано кімнату № НОМЕР_1 у будівлі № НОМЕР_2 , розташованої на території військового містечка № НОМЕР_3 . У подальшому ОСОБА_1 зі своєю сім`єю за відсутності дозволу керівництва академії та законних підстав самовільно заселилися у прилегле до кімнати № 104 інше приміщення кімнату № НОМЕР_4 , яка також розташована у вищевказаній будівлі. Посилаючись на порушення інтересів держави протиправністю дій відповідачів та на підставі ст.ст. 328, 386, 388, 391, 1212 ЦК України військовий прокурор просив суд зобов`язати відповідачів звільнити та повернути приміщення шляхом виселення (а.с. 3-9).

06 листопада 2019 року рішенням Малиновського районного суду м. Одеси (суддя Мазун І.А.) позовні вимоги Військового прокурора Одеського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Військової академії (м. Одеса) до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради про зобов`язання звільнити та повернути приміщення шляхом виселення залишено без задоволення (а.с. 228-234).

Процесуальний рух справи та позиції сторін в суді апеляційної інстанції.

16 грудня 2019 року ТВО начальника Військової академії полковник Маслій О.М., не погоджуючись з вищевказаним рішенням подав апеляційну скаргу. Апелянт зазначає, що будівлі військового містечка № НОМЕР_3 , зокрема і будинок АДРЕСА_1 , є військовим майном, яке знаходиться на балансі та перебуває у експлуатації Військової академії (м. Одеси), про що свідчить акт приймання (передачі) будинків, споруд та території військового містечка № НОМЕР_3 від 20.08.2013 року та наказ Міністерства оборони України від 18.05.2013 року № 312 «Про передачу фонду військових містечок у місті Одеса». Відповідно до листа Департаменту комунальної власності Одеської міської ради об`єкти нежитлового фонду, зокрема, будівля № 89, що розташована у військовому містечку № НОМЕР_3 за адресою: АДРЕСА_2 є військовим майном та згідно з ст. 4 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах Украйни» перебувають на обліку Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеса Міністерства оборони України. Апелянт вказує, що статусу службового житла або статусу гуртожитку будівля № 89 військового містечка № НОМЕР_3 в м. Одесі не має та є військовим майном. У 2003 році, на підставі рапорту, було надано приміщення у будівлі № 89 ОСОБА_1 та членам його сім`ї, для тимчасового проживання у зв`язку з проходженням служби в Одеському гарнізоні. У 17.07.2018 року ОСОБА_1 зі своєю сім`єю за відсутності дозволу керівництва академії та законних підстав самовільно заселився у прилегле до приміщення № 104, інше приміщення № НОМЕР_4 . Вказані обставини посвідчені складеним актом № 17/22/415 від 17.07.2018 року. Скаржник також зазначає, що у своєму зверненні ОСОБА_2 прямо зазначає, що дізнавшись про звільнення сусіднього приміщення № 118 через стінку від приміщення № 104, зібравши речі та меблі, відповідачі 17.07.2018 року переїхали до приміщення № 118. Таким чином, на думку апелянта ОСОБА_1 та члени його сім`ї без законних підстав утримують та використовують у власних цілях приміщення площею 65 кв. м., яке є військовим майном та належить Військовій академії на праві оперативного управління. Апелянт посилається на ст. 16 ЦК України відповідно до якої кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру порушення. Таким чином, на думку апелянта, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин, наявність або відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його захисту або відновлення, тому як зазначає апелянт. саме по собі формулювання позовної вимоги, без з`ясування судом обставин по суті справи, не є підставою для беззаперечної відмови у задоволені позову. Тому апелянт просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги Військової академії (м. Одеса) задовольнити (а.с. 238-242).

20.02.2020 року ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що військове містечко № НОМЕР_3 відноситься до майна оборони, яке знаходиться в управлінні та користуванні військового містечка № НОМЕР_3 , а відповідно Міністерства оборони України, тоді як власником цього майна є держава в особі Кабінету Міністрів України, який розпоряджається ним. Відповідач зазначає, що висновки суду першої інстанції про те, що будівля № 89 військового містечка № НОМЕР_3 не є власністю ані Військової частини, ані Міністерства оборони України є правильними та ґрунтуються на нормах діючого законодавства. Крім того, відповідач зазначає, що протягом розгляду справи в суді першої інстанції Військовому прокурору неодноразово пропонувалось надати документи, на підставі яких відбувалося вселення ОСОБА_1 разом з членами його сім`ї у кімнату будівлі № 89. Оскільки таких доказів надано не було, то суд був позбавлений можливості визначити норми якого саме спеціального закону підлягають застосуванню у спірних правовідносинах та чи порушені такі норми взагалі. Як зазначає відповідач, посилання апелянта на наявність рапорту прапорщика ОСОБА_3 для тимчасового проживання у зв`язку з проходженням служби як на підставі для вселення неможливо розглядати як належний доказ, який надав відповідачам право на проживання у спірному приміщенні, адже за результатами розгляду такого рапорту мало бути прийнято рішення уповноваженим власником майна органу про надання дозволу на таке вселення. Щодо неналежного способу захисту прав відповідач зазначає, що позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів із взаємовиключними вимогами. Однак, як встановлено судом першої інстанції, відповідачі вселилися у будівлю № 89 не самоправно, однак відповідного ордеру чи рішення про надання їм цього приміщення матеріали справи не містять, що унеможливлює встановити норми, якими мають регулюватися спірні правовідносини. Тому відповідач просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення.

16 вересня 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було подано письмові пояснення, у яких вони з метою обґрунтування доводів наведених у відзиві на апеляційну скаргу та на спростування доводів апеляційної скарги навели наступні викладені у постановах Верховного Суду правові висновки.

В постановах від 06 грудня 2019 року у справ №522/5815/16-ц та від 10 квітня 2020 року у справі №522/16200/17 Верховний Суду зазначив, що не підлягають виселенню із спірного приміщення особи без надання іншого благоустроєного житлового приміщення, втрата житла будь-якою особою є крайньою мірою втручання у право на житло, яке має бути не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві» та бути спів мірним із переслідуваною законною метою. Окрім того, відповідачі звертають увагу на те, що відповідно до ч.2 ст. 110 ЖК Української РС, ка підлягає застосуванню, оскільки відповідач та його родина не втратила зав`язків із Збройними силами України, офіцерів, прапорщиків і мічманів, військовослужбовців надстрокової служби Збройних Сил СРСР і прирівняних до них осіб, звільнених з дійсної військової служби у відставку або в запас, а також осіб, які проживають разом з ними, може бути виселено із займаних ними жилих приміщень у військових містечках з наданням іншого благоустроєного жилого приміщення. У такому ж порядку підлягають виселенню з військових містечок інші особи, які втратили зв`язок із Збройними Силами СРС. Відповідачі зареєстровані та постійно проживають за адресою: АДРЕСА_2 ). Крім того, за вказаною адресою з моменту народження прописані та проживають діти відповідачів: донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 , перебуває на квартирному обліку військовослужбовців Одеського гарнізону, які потребують поліпшення житлових умов, в загальній черзі з 22.07.2005р. №1762, в позачерговій черзі з 29.04.2008р. №619, при Військовій академії, зі складом 4 особи, тож виселення відповідачів із кімнати, що службовим житлом, без надання іншого житлового приміщення не відповідає критеріям, що викладені у пункті другому статті 8 Конвенції. Відповідачі наводять правові позиції викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04.03.2020 року у справі №639/1502/18, та у рішенні ЄСПЧ від 17.07.2017 року за заявою№19957/17. Відповідачі звертають увагу, що позивачем не наведено іншого житлового приміщення, як б надалось відповідач взамін нинішнього та наполягають на врахуванні факту, що у спірному житловому приміщені також прописані та проживають діти відповідачів, забезпеченню інтересів яких, відповідно до норм національного та міжнародного законодавства повинна приділятись першочергова увага. Також ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звертають увага на закріплені національним та міжнародним законодавством гарантії людини на житло та на мирне володіння майном із гарантіями передбаченими чт. 1 Першого протоколу до Конвенції

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 15, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.

Відповідачи клопотання про проведення судового засідання за допомогою відеоконференцзв`язку не подавали. При цьому було відхилено клопотання представника Військової академії (м. Одеса) про відкладення слухання справи за мотивами введення карантину, оскільки саме по собі оголошення карантину не зупиняє роботи судів, а учасники провадження не позбавлені можливості взяти участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції поза межами приміщенням суду відповідно до частини 4 статті 212 Цивільного процесуального кодексу України. Оскільки явка до апеляційного суду не є обов`язковою, перешкоди для розгляду справи відсутні (ст. 8, ч. 2 ст. 372 ЦПК України).
23 грудня 2020 року від представника Міністерства Оборони України Кучми А.Г. надійшло лопотання про проведення судового засідання у режимі відеоконфереції, яке ухвалою Одеського апеляційного суду від 24.12.2020 року було залишено без задоволення, у зв`язку із порушенням заявником п`ятиденного строку, встановленого ч.2 ст. 212 ЦПК України для подання відповідної заяви.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Позиція апеляційного суду по справі.
Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі правомірно вселились у будівлю АДРЕСА_3 , Військовим прокурором не заперечується, а лише зазначається про безпідставність проживання відповідачів у конкретній кімнаті АДРЕСА_4 за вказаною адресою. Доказів на підтвердження доводів, що ОСОБА_1 та членам його сім`ї виділялася саме кімната № НОМЕР_1 , як то відповідний ордер чи рішення уповноваженого органу, із зазначенням номеру кімнати, прокурором не надано, що підтвердив і військовий прокурор в судовому засіданні. Суд першої інстанції дійшов висновку, що визначення правового статусу спірного майна замало для вирішення питання про те, чи підлягає застосуванню до спірних правовідносин ст. 1212 ЦК України. Для установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору позивачем мали бути доведені відповідними доказами твердження про те, що вселення відповідачів відбулося саме в кімнату АДРЕСА_5 та зайняття ними кімнати №118 є незаконним. Проте жодного доказу того, що ОСОБА_1 у користування було надано саме кімнату №104 матеріали справи не містять, що в свою чергу не дає суду достатніх підстав вважати, що право було порушене та підлягає захисту шляхом застосування правового механізму, встановленого ст. 1212 ЦК України. Крім іншого, суд першої інстанції зазначив, що позовні вимоги, з якими звернувся Військовий прокурор звернувся до відповідачів - про зобов`язання звільнити та повернути майно державі шляхом виселення з приміщення - не є належним способом захисту прав, передбаченого чинним законодавством, як спосіб захисту прав.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо правомірності вселення відповідачів у будівлю АДРЕСА_3 та недоведеності позивачем факту виділення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 саме і виключно кімнати №104 та звертає увагу на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи Директивою Міністра оборони України було запропонувати переобладнання вивільнених будівель під тимчасове житло для безквартирних військовослужбовців та членів їх сімей (а.с. 21).
Наказом МОН України від 13.05.2013 року наказано начальнику Головного КЕВ ЗСУ організувати вилучення з балансу квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси фондів військових містечок № НОМЕР_3 , м. Одеса, Фонтанська дорога 4 та № 17 та передачу їх на баланс Військової академії згідно з Переліком нерухомого військового майна, що безоплатно передається в управління Військової академії (а.с. 25).
Відповідно до вказаного Переліку також було передано будинок АДРЕСА_6 (а.с. 26).
Актом приймання-передачі будинків, споруд та території військового містечка № НОМЕР_3 від 20.08.2013 року будівля № 89 була передана КЕВ м. Одеси Військовій частині м. Одеси. Вказаним актом констатовано, що казармово-житловий фонд, споруди та інженерні мережі військового містечка № НОМЕР_3 знаходяться в задовільному стані (а.с. 22).
Тобто, з матеріалів справи вбачається, що нерухоме майно будівля АДРЕСА_1 є державною власністю, що знаходиться на балансі Військової академії м. Одеса. Разом з тим статус вказаного житла (гуртожиток, службове жиле приміщення тощо) позивачем не підтверджений. Однак, наявні матеріали справи в сукупності свідчать, що вказана нерухомість є житловою та призначена для тимчасового проживання військовослужбовців.

Відповідно до ст. 326 ЦК України у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами.

ОСОБА_1 28.07.2003 року склав рапорт про надання йому житла на території ОІСВ. На цьому ж рапорті є відмітка завідуючому гуртожитком про дозвіл ОСОБА_1 на вселення, без зазначення номеру кімнати (а.с.15). В 2003 році прапорщику ОСОБА_1 для тимчасового проживання, у зв`язку із проходженням служби в Одеському гарнізоні, за відсутності іншої житлової площі було надано кімнату у будівлі АДРЕСА_3 , що не заперечувалось сторонами в процесі розгляду справи.

Відповідно до довідкивиписки з домової книги про склад сім`ї ОСОБА_1 та його дружина ОСОБА_2 та зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 ) з 22.07.2005 року. Також за цією адресою прописані та проживають донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.14,16).
Отже, вселення ОСОБА_1 та його сім`ї до будівлі № 89 відбулося правомірно, факт вселення та проживання відповідачів в будівлі АДРЕСА_1 позивачем не заперечується.

Відповідно до витягу з наказу Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 29.04.2008 року №42 пм, прапорщика ОСОБА_1 , техніка навчальної лабораторії кафедри тактики аеромобільних підрозділів факультету аеромобільних військ Одеського інституту Сухопутних військ, який перебував у розпорядженні начальника Військового інституту Одеського національного політехнічного університету, звільнено за п.63 пп. «г» (у зв`язку зі скороченням штатів). Крім того, відповідно до зазначеного витягу ОСОБА_1 підлягав направленню на військовий облік до Малиновського РВК м.Одеси. (а.с. 63).
Відповідно до відповіді ТВО начальника КЕВ м. Одеса №3002 від 27.07.2018 року на заяву ОСОБА_1 , прапорщик запасу ОСОБА_1 , перебуває на квартирному обліку військовослужбовців Одеського гарнізону, які потребують поліпшення житлових умов, станом на 01.07.2018 року в загальній черзі з 22.07.2005 року №1762, в позачерговій черзі з 29.04.2008 року №619 при Військовій академії, зі складом 4 особи (а.с.57).
Отже, ОСОБА_1 перебуває позачергово на квартирному обліку військовослужбовців Одеського гарнізону, які потребують поліпшення житлових умов.

В матеріалах справи міститься Довідка про перевірку житлових умов ОСОБА_1 , що мешкає за адресою АДРЕСА_7 . Відповідно до вказаної довідки сім`я в складі 4 осіб: ОСОБА_1 , 1979 р.н., ОСОБА_2 , 1984 р.н., ОСОБА_4 , 2005 р.н. та ОСОБА_5 , 2012 р.н. проживає в двох кімнатах, розмір займаної площі 36,0 кв.м. Особистий рахунок відкритий з 2003 року на ОСОБА_1 за рапортом. Потребує поліпшення житлових умов. Вказана довідка була складена комісією у складі майора ОСОБА_6 , підполковника ОСОБА_7 , прац. ЗСУ ОСОБА_8 та підписана ОСОБА_1 . Довідка складена 05.12.2017 року (вх.№ 36/6/13 від 09.01.2018 року) (а.с. 16).
Апеляційний суд не примає до уваги доводи апеляційної скарги щодо належності спірного майна, оскільки вони не спростовують висновку суду першої інстанції про те, що будівля АДРЕСА_3 , не є власністю ні Військової академії (м.Одеси), ні Міністерства оборони України, в інтересах яких військовим прокурором Одеського гарнізону було пред`явлено зазначені позовні вимоги.

Наведені апелянтом правові норми не спростовують, а навпаки підтверджують факт, що спірне майно є державною власністю. Так, зокрема із ст. 1 ЗУ «Про правовий режим майна у Збройних силах України, на яку посилається апелянт, встановлено, що військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно- просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.

Як визначено ч.2 ст. 14 ЗУ «Про Збройні Сили України» майно закріплене за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належать їм на праві оперативного управління та звільняються від сплати усіх видів податків відповідно до законів з питань оподаткування.

Окремо, апеляційний суд підкреслює, що поняття «власника» та «оперативного управителя» не є тотожними.

За загальним правилом саме власникові належить без обмежень право володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 ст. 317 ЦК України).

В свою чергу відповідно ст. 1 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» управління об`єктами державної власності - здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб`єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпорядженням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.

Відповідно ст. 6 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних силах України» відчуження військового майна здійснюється Міністерством оборони України через уповноважені Кабінетом Міністрів України підприємства та організації, визначені ним за результатами тендеру, після його списання, за винятком майна, визначеного частиною другою цієї статті.

Рішення про відчуження військового майна, що є придатним для подальшого використання, але не знаходить застосування у повсякденній діяльності військ, надлишкового майна, а також цілісних майнових комплексів та іншого нерухомого майна приймає Кабінет Міністрів України за поданням Міністерства оборони України

Аналіз вищевказаних норм законодавства дає підстави стверджувати, що військове містечко № НОМЕР_3 відноситься до майна оборони, яке знаходяться в управлінні та користуванні військового містечка № НОМЕР_3 , а відповідно Міністерства оборони України, власником якого не є.

Щодо посилань апелянта на самовільне зайняття відповідачами кімнати № 118, а також визнання ними факту проживання у кімнаті №104, апеляційний суд погоджуючись із висновком суду першої інстанції, відхиляє такі доводи виходячи із наступного.

Дійсно у матеріалах справи наявні докази, що свідчать про те, що спочатку сім`я відповідачів вселилась та займала кімнату №104 (а.с. 16, 79). Кімната ж № 118 в будівлі АДРЕСА_1 використовувалася ОСОБА_9 , який виселився 16.07.2018 року. 17.07.2018 року у вказану кімнату заселилися відповідачі, що, в тому числі, підтверджувалося ними у відповідних зверненнях, наявних в матеріалах справи (а.с. 17, 18, 61, 79).
Акт №17/22/415 складений 17.07.2018р. за фактом самовільного захоплення кімнати №118 гуртожитку №89 комісією у складі: полковника ОСОБА_10 , полковника ОСОБА_11 , підполковника ОСОБА_12 , майора ОСОБА_13 , майора ОСОБА_14 та працівника ЗСУ ОСОБА_15 , згідно якого ОСОБА_1 самовільно, без дозволу керівництва Військової академії, захопив кімнату №118, будівлі №89, розташованої на території ВМ №16 за адресою АДРЕСА_2 , пояснюючи це необхідністю розширення житлової площі (а.с.18), лише підтверджує факт переселення відповідачів із однієї кімнати у будівлі АДРЕСА_3 в іншу.

Відповідно до чч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За положеннями ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суд від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16-ц.

З огляду на наведене, визначені цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу апеляційний суд констатує, що позивач наполягаючи на факті самовільного зайнятті відповідачами кімнати №118 мав би довести існування обставин на які посилається, зокрема, як правильно було підкреслено судом першої інстанції, позивачем мали бути доведені відповідними належними, допустимими та достатніми докази доказами твердження про те, що вселення відповідачів відбулося саме і виключно в кімнату №104 у будівлі №89, розташованої на території ВМ №16 за адресою: АДРЕСА_2 та зайняття ними кімнати №118 є незаконним.

Натомість посилаючись на незаконність вселенні відповідачів у кімнату №118, позивач жодних обґрунтувань такої незаконності не наводить, не зазначаючи жодного нормативно-правового акту, який було порушено відповідачами під час, як стверджує позивач, самовільного вселення.

Щодо заперечень апелянта проти висновку суду першої інстанції про обрання позивачем неналежного способу захисту, апеляційний суд погоджуючись із таким висновком суду першої інстанції, зазначає наступне.

Позивач звертаючись до суду із відповідною позовною заявою просив суд, посилаючись на ст. 386, 391, 1212 ЦК України витребувати майно із чужого незаконного володіння безпідставно набуте майно, зобов`язати відповідача усунути та не чинити перешкоди позивачу у користуванні спірним приміщенням та виселити вказаних відповідачів із спірного житла.

З оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що оскільки Військовий прокурор посилається на необхідність захисту судом вже порушених прав держави, застосування положень ч.2 ст. 386 ЦК України, яка є превентивним способом захисту права власності, спрямованим на попередження можливого порушення, якого на момент подання позову немає, але при цьому у власника є всі підстави вважати, що дії відповідних осіб неминуче призведуть до порушення його права, до спірних правовідносин є неможливим.

Погоджується апеляційний суд і з висновком суду першої інстанції щодо неможливості одночасного пред`явлення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння (оскільки віндикація - це позов неволодіючого власника про витребування майна від володіючого не власника) і про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном (оскільки негаторний позов - це позов про захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння).

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) гарантує кожному право на справедливий суд, що включає, крім іншого, право на розгляд справи. Відповідні положення Конвенції знайшли своє втілення також у ст. 55 Конституції України, згідно з якою права і свободи людини і громадянина захищає суд; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду.

Чинний на сьогодні ЦПК України, передбачає, що при виборі й застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

Так, захист порушеного цивільного права чи цивільного інтересу підлягає судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Обраний Позивачем спосіб захисту не відповідає зазначеним критеріям.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 року в справі № 522/1029/18, віндикаційний і негаторний позови є взаємовиключними. При цьому одна з умов застосування як віндикаційного , так і негаторного позову - відсутність між позивачем і відповідачем договірних відносин, оскільки в такому разі здійснюється захист порушеного права власності за допомогою зобов`язально-правових способів.

Окрім цього, відповідно до ст. 387 ЦК України та ч. 3 ст. 10 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача, при цьому власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.

А як вже було зазначено вище, будівля №89, розташована на території ВМ АДРЕСА_8 , не є власністю ні Військової академії (м.Одеси), ні Міністерства оборони України, в інтересах яких військовим прокурором Одеського гарнізону було пред`явлено зазначені позовні вимоги.

Інших підстав незаконності чи необґрунтованості оскаржуваного рішення апеляційна скарга не містить.

Окремо апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. За ч. 5 вказаної статті житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до ч.2 ст. 110 ЖК Української РСР офіцерів, прапорщиків і мічманів, військовослужбовців надстрокової служби Збройних Сил СРСР і прирівняних до них осіб, звільнених з дійсної військової служби у відставку або в запас, а також осіб, які проживають разом з ними, може бути виселено із займаних ними жилих приміщень у військових містечках з наданням іншого благоустроєного жилого приміщення. У такому ж порядку підлягають виселенню з військових містечок інші особи, які втратили зв`язок із Збройними Силами СРС.

Так, в контексті обставин даної справи, враховуючи особливості категорії спірних правовідносин, апеляційний суд вважає, що відповідачі виселенню зі спірного приміщення без надання іншого благоустроєного жилого приміщення не підлягають.

Таким чином, враховуючи встановлені обставини справи, положення діючого національного законодавства, роз`яснення суду вищої інстанції, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги та на підставі ст. 375 ЦПК України залишає без змін оскаржуване рішення.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової академії (м. Одеси) залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 06 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький

29.12.2020 року м. Одеса