Єдиний унікальний номер судової справи 487/1293/19
Номер провадження 22-ц/812/1675/20 Доповідач апеляційного суду Самчишина Н.В.
Постанова

іменем України

09 листопада 2020 року м. Миколаїв Справа №487/1293/19

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Лисенка П.П., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Андрієнко Л.Д.,

без участі учасників справи, належно повідомлених про дату, час та місце судового засідання,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 липня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Карташевої Т.А., у приміщенні цього суду, дата складення повного тексту рішення зазначена 24 липня 2020 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про зняття арешту з майна,

встановила:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 пред`явив позов до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Ласурія С.А., треті особи, які за заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 ОСОБА_3 , про зняття заборони відчуження майна, яка зареєстрована 01 червня 2011 року 18:54:45 за № 11241618 реєстратором: Приватний нотаріус Ласурія С.А., 54001, Миколаївська область, м. Миколаїв, вул. Фалеєвська, 1, на підставі договору позики грошових коштів, 1549, 01 червня 2011.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 05 вересня 2019 року замінено неналежного відповідача приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Ласурія С.А. на належних відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що в інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта зазначено, що на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить йому на підставі свідоцтва про право на спадщину, 31 травня 2011 року накладено заборону, яка зареєстрована 01 червня 2011 року за №11241618 реєстратором: приватний нотаріус Ласурія С.А., на підставі договору позики грошових коштів, 1549, 01 червня 2011.

Позивач вказував, що сума боргу згідно договору сплачена ним повністю. Обтяжувач ОСОБА_4 помер в 2015 році.

Листом від 01 лютого 2019 року №15/01-16 на звернення до приватного нотаріуса Ласурія С.А. про зняття арешту з квартири його повідомлено про неможливість зняття арешту з нерухомого майна, оскільки державна реєстрація припинення обтяження проводиться на підставі відповідних документів, які свідчать про припинення причини/обставини/ підстави існування обтяження, тоді як від позикодавця не надходило жодного письмового звернення.

Посилаючись на неможливість звернення позикодавця, оскільки строк виконання зобов`язання в договорі визначено до 01 грудня 2011 року, а ОСОБА_4 помер в 2015 році і подати відповідного звернення про зняття арешту він не може, а також на порушення його конституційних прав власника майна, позивач просив про задоволення позову.

В письмових поясненнях, заперечуючи проти позову, представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 , посилаючись на неналежний спосіб захисту прав позивача та неповернення останнім позики, просив відмовити у задоволенні позову.

Позиція законного представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_6 суду не відома, оскільки справу розглянуто за її відсутності.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 липня 2020 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості та дійшов висновку, що для скасування обтяження нерухомого майна, накладеного на підставі договору позики, позивачу необхідно звернутись до суду з позовом про визнання зобов`язання припиненим внаслідок його виконання, додавши до заяви докази на підтвердження виконання грошового зобов`язання.

Звертаючись до суду з позовними вимогами про зняття арешту з майна, позивачем не обрано належного способу захисту своїх прав та інтересів та не надано жодних доказів на підтвердження виконання ним грошового зобов`язання.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що сума боргу згідно договору ним сплачена повністю. У даному випадку, за умовами договору, позикодавець мав пред`явити позов до позичальника протягом трьох років, починаючи від дати можливого невиконання боржником забезпеченого зобов`язання. Проте, за життя, ОСОБА_4 не заявляв жодних вимог, що свідчить про виконання ним зобов`язання щодо повернення боргу в повному обсязі. Вказана позиція позивача повністю відповідає правовому висновку Верховного Суду України у справі за №6-3116цс16 від 05 червня 2017 року. Існування арешту та заборони на відчуження майна порушує його конституційні права власника майна.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Гунтько В.С., посилаючись на безпідставність та необґрунтованість її доводів, просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін. Також просив розгляд апеляційної скарги проводити без участі ОСОБА_2 та її представника.

Відзиву на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_6 не подано.

Сторони та їх представники в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце засідання.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом установлено, що за договором позики грошових коштів від 01 червня 2011 року ОСОБА_4 передав, а ОСОБА_1 одержав грошові кошти в сумі 304 640 грн., що в еквіваленті складають 38 080,00 дол. США, та зобов`язався повернути таку ж суму грошових коштів, згідно графіку, до 01 грудня 2011 року.

Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ласурія С.А. та зареєстрований в реєстрі за №1549 (а.с.6).

Пунктом 6 Договору сторонами встановлено забезпечення (обтяження) - квартира АДРЕСА_1 , та належить позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом №1487 від 31 травня 2011року. За згодою сторін та на підставі заяви про реєстрацію обтяження об`єкта нерухомого майна накладена заборона відчуження зазначеної квартири.

01 червня 2011 року 18:54:45 за №11241618 тим же нотаріусом внесені відповідні відомості до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.5).

Листом від 01 лютого 2019 року №15/01-16 приватним нотаріусом Ласурія С.А. позивача повідомлено про неможливість припинення заборони через не надання підтвердження про повний розрахунок позичальника з позикодавцем, не надходження письмового звернення позикодавця з наданням необхідних документів (ст. 74 Закону України «Про нотаріат») (а.с.14).

З матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер (а.с.68). Доказів здійснення позивачем платежів за договором позики ОСОБА_4 та/або припинення зобов`язань за договором позики матеріали справи не містять.

Після смерті ОСОБА_4 , дочка померлого відповідач ОСОБА_2 та онука померлого відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в порядку спадкування за законом прийняли спадщину на ѕ частки та ј частку відповідно (а.с.99).

За змістом положень статей 512, 1218 ЦК України до цих спадкоємців, як нових кредиторів, перейшли право вимоги з боржника заборгованості за вищезазначеним договором позики.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 листопада 2019 року, яке набрало законної сили, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3 , в інтересах якої діє її законний представник ОСОБА_6 , до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави за договором позики шляхом визнання права власності на нерухоме майно.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції врахувавши умови договору позики грошових коштів, висновок Великої Палати Верховного суду у постановах від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц (провадження №14-38цс18), від 07 листопада 2018 року у справі №520/6819/14-ц (провадження №14-343цс18), дійшов висновку, що з урахуванням вимог статей 328,335,392 ЦК України, положень Закону України «Про заставу» суд не наділений повноваженнями звертати стягнення на предмет застави шляхом визнання права власності на нього за заставодержателем.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 16 березня 2020 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 , про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення боргу за договором позики та визнання права власності на нерухоме майно, через пропуск позовної давності за пред`явленим позовом.

За змістом вищезазначених судових рішень судами не встановлено обставин, які б свідчили про сплату коштів на погашення позики позивачем у даній справі, зокрема сплати позики у повному обсязі, та /або підставності припинення обтяження.

Аналізуючи викладені обставини, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції щодо необґрунтованості позовних вимог такими, що відповідають обставинам справи та законодавству, яке регулює спірні правовідносини.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень визначає Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон).

Відповідно до ст. 2 цього Закону обтяження - це заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, встановлена законом, актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або така, що виникла на підставі договору.

Державний реєстр речових прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів таких прав.

Відповідно до ст. 4 Закону заборона відчуження та арешт нерухомого майна, податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, а також інші обтяження, підлягають державній реєстрації.

Обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Обтяження речових прав на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

З цього слідує, що обтяження, які підлягають державній реєстрації, вважаються припиненими з моменту державної реєстрації їх припинення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Законом до обтяжень віднесені: заборона відчуження, арешт нерухомого майна, податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, а також інші обтяження.

Статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі, зокрема, визначеного законодавством документа, на якому нотаріусом вчинено напис про накладення заборони щодо відчуження нерухомого майна; договору, укладеного в порядку, визначеному законом, яким встановлюється обтяження речових прав на нерухоме майно, чи його дубліката.

Як встановлено згідно відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна обтяження у вигляді заборони на належну позивачу (позичальнику) ОСОБА_1 двокімнатну квартиру було зареєстровано приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ласурія С.А. в реєстрі за №11241618 на підставі договору позики грошових коштів від 01 червня 2011 року.

Тобто, запис про обтяження в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна був зареєстрований на законних підставах у відповідності до законодавства, яке діяло на той час. Даний факт учасниками справи не оспорювався.

Припиняються обтяження на підставі відповідних документів, які свідчать про припинення причини/обставини/підстави існування обтяження. З цього слідує, що документ, який є підставою для державної реєстрації припинення обтяження нерухомого майна має бути виданий органом, який ініціював виникнення/реєстрацію такого обтяження.

Заборона №1550/31 (реєстраційний номер 11241618) в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна була накладена приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ласурією С.А. 01 червня 2011 року на підставі пункту 250 розділу 26 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 03 березня 2004 року №20/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 03 березня 2004 року за №283/8882, яка була чинною на дату посвідчення Договору позики грошових коштів та накладення заборони.

Відповідно до абзацу другого підпункту 5.1. пункту 5 глави 15 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року №296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за №282/20595 (далі - Порядок) нотаріус знімає заборону відчуження майна при одержанні повідомлення кредитора про погашення позики.

Судом установлено, що за життя, до 31 липня 2015 року, кредитор ОСОБА_4 такого повідомлення до жодного нотаріуса в межах України не подавав, та позивачем (позичальником) не доведено повернення ним грошових коштів за умовами Договору позики грошових коштів від 01 червня 2011 року.

Відповідно до підпункту 5.5. пункту 5 глави 15 розділу II Порядку нотаріус може зняти заборону відчуження заставленого майна за заявою боржника лише у випадках, передбачених частиною першою статті 537 Цивільного кодексу України (боржник має право виконати свій обов`язок шляхом внесення належних з нього кредиторові грошей або цінних паперів у депозит нотаріуса, нотаріальної контори в разі: 1) відсутності кредитора або уповноваженої ним особи у місці виконання зобов`язання; 2) ухилення кредитора або уповноваженої ним особи від прийняття виконання або в разі іншого прострочення з їхнього боку; 3) відсутності представника недієздатного кредитора).

Відповідно до абзацу третього частини п`ятої статі 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація обтяжень речових прав проводиться незалежно від місцезнаходження нерухомого майна.

Якщо заборону знімає нотаріус, який її не накладав, він направляє за місцем зберігання справи, що містить відомості про накладання заборони, повідомлення про зняття заборони.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ст. 13 ЦПК України).

Суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу на те, що нотаріусом було накладено саме обтяження на вищезазначену квартиру до припинення договору позики грошових коштів, в той час коли позивач звернувся до суду з позовом про зняття арешту з майна.

Окрім того, відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Сплив позовної давності, як підстави припинення зобов`язання, норми глави 50 «Припинення зобов`язання» ЦК України не передбачають.

Як встановлено, позивач не довів та суд не встановив обставин (документів), які б свідчили про припинення причини/обставини/підстави існування обтяження нерухомого майна, у порядку передбаченому чинним законодавством України, а тому висновок суду першої інстанції про те, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , є правильним. При цьому, саме по собі не пред`явлення за життя ОСОБА_4 вимог щодо повернення боргу, на що посилався позивач, та наявність боргового документу у спадкоємців кредитора, що не заперечував позивач, на думку колегії суддів, з огляду на приписи статті 545 ЦК України, не є достатньою підставою для припинення обтяження речових прав на нерухоме майно за рішенням суду відповідно до положень ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». До того ж, як вірно констатував суд першої інстанції, ОСОБА_1 не пред`являв вимог про визнання позичкового зобов`язання припиненим внаслідок його виконання або з інших підстав.

Посилання в апеляційній скарзі на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України у справі за №6-3116цс 16 від 05 липня 2017 року, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки спірні правовідносини у вказаній справі не є аналогічними. Предметом перегляду у цій справі було визначення часу початку перебігу позовної давності пред`явлення іпотекодержателем вимог до іпотекодавца від дати невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання, що є відмінним від обставин, встановлених судом у даній справі. У даній справі позивач, як на підставу припинення обтяження, посилався на виконання договору позики.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що дане обтяження нерухомого майна порушує його конституційні права як власника, оскільки оскаржуваний запис вчинено на підставі договору позики, який є чинним, а тому відповідно дане обтяження є законним.

Ураховуючи зазначене, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції правильно застосовано норми матеріального та процесуального права на підставі наданих доказів та ухвалено законне і обґрунтоване судове рішення.

Отже, оскаржуване судове рішення на підставі ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: П.П. Лисенко

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 09 листопада 2020 року.