Справа № 352/351/16-ц
Провадження № 2/352/13/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2020 року м. Івано-Франківськ

Тисменицький районний суд Івано-Франківської області

у складі: головуючої - судді Хоминець М.М.

з участю секретарів Гундич Г.В., Кукули О.С.

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ПАТ «УкрСиббанк» про визнання недійсним договору поруки, -

в с т а н о в и в :

Позивачка у березні 2016 р. звернулася в суд з позовом до відповідачів про визнання недійсним договору поруки.

Заявлений позов обґрунтовувала тим, що у вересні 2015 р. ПАТ «УкрСиббанк» звернулось до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором у солідарному порядку з позичальника ОСОБА_2 та з поручителя ОСОБА_4 . Обґрунтовуючи заявлений позов, банк посилається на договір поруки № 1/0-П від 06.02.2007 р., що начебто укладений між нею та банком на забезпечення своєчасного і повного виконання зобов`язань позичальником ОСОБА_2 за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 06.02.2007 р. Оспорюваного договору поруки вона як поручитель не підписувала, дана обставина підтверджується висновком № 3038 від 17.08.2016 р. почеркознавчої експертизи, проведеної судовим експертом Львівського НДІСЕ, згідно якого підпис у договорі поруки у графі «Поручитель» належить не їй. Так само вона не підписувала додаткову угоду № 1 до договору поруки від 30.01.2009 р., а непроведення експертизи справжності її підпису на цій додатковій угоді через недостатність вільних зразків підпису не може свідчити про визнання нею належності та достовірності підпису на цьому договорі, а отже і дійсності самої поруки як такої. Окрім того, для укладення додаткової угоди до договору повинен бути укладеним основний договір. Відповідно до ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). З огляду на те, що оспорюваний договір поруки нею не підписаний, вона не мала вільного волевиявлення на його укладення та не бажала настання правових наслідків, які він собою обумовлює. Відповідно вона не може відповідати як поручитель за виконання зобов`язань позичальником по кредитному договору. Вказані обставини суперечать закріпленим у ч. 1-5 ст.203 ЦК України загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину. У зв`язку з цим наявні підстави для визнання оспорюваного правочину недійсним. Просила визнати недійсним договір поруки № 1/0-П від 06.02.2007 р., укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 .

Представник позивача ОСОБА_1 у судовому засіданні позов підтримав і просив його задоволити.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позов своєї дружини ОСОБА_4 визнав, не заперечував щодо його задоволення, підтвердив, що його дружина не підписувала оспорюваний договір поруки, долучив до матеріалів справи оригінал договору поруки № 1/0-П від 06.02.2007 р., який не підписаний поручителем ОСОБА_4 .

Представник відповідача АТ «УкрСиббанк» Матвійчук М.З. у судовому засіданні позов не визнав і пояснив, що висновок судової почеркознавчої експертизи, на який посилається позивачка на обґрунтування заявленого позову, не є визначальним у вирішенні даного спору, оскільки доводи позивачки спростовуються іншими письмовими доказами. Висновок експертизи не є доказом відсутності зобов`язань позивачки, адже окрім оскаржуваного договору поруки № 1/0-П від 06.02.2007 р., 30.01.2009 р. між банком та ОСОБА_4 укладено додаткову угоду № 1 до договору поруки № 1/0-П від 06.02.2007 р. Зі змісту зазначеної додаткової угоди чітко випливає, що позивачці відомо, зокрема, про внесення змін до основного зобов`язання (кредитного договору), що вона як поручитель надає свою згоду на зміну основного зобов`язання, що забезпечується договором, тощо (п.1 додаткової угоди № 1 до договору поруки). Згідно п.2 вказаної додаткової угоди поручитель зобов`язується перед банком відповідно до умов договору відповідати за виконання боржником усіх його зобов`язань перед банком, що виникли з кредитного договору, існуючих в теперішній час, і тих, що можуть виникнути в майбутньому. А п. 4-5 додаткової угоди до договору поруки закріплено, що інші умови договору поруки залишаються без змін, і сторони підтверджують свої зобов`язання за ними; що додаткова угода є невід`ємною частиною договору поруки. Вказана додаткова угода до договору поруки позивачкою не оспорюється, що свідчить про визнання нею додаткової угоди, а отже і дійсності поруки як такої. Договір поруки між сторонами є дійсним. Просив відмовити у позові за безпідставністю. Якщо суд прийде до висновку про обґрунтованість позову, просив відмовити у позові за спливом позовної давності. При цьому просив врахувати, що перебіг загальної позовної давності для позивачки у будь-якому випадку починається не пізніше дати укладення додаткової угоди до договору поруки, тобто з 30.01.2009 р. та закінчується відповідно 30.01.2012 р., а позивачка звернулась до суду з даним позовом лише у березні 2016 р.

Ухвалою суду від 10.06.2016 р. провадження у справі зупинено у зв`язку із задоволенням клопотання сторони позивача про призначення судової почеркознавчої експертизи підпису ОСОБА_4 на оспорюваному договорі поруки.

Ухвалою суду від 05.04.2017 р. судового експерта Львівського НДІСЕ зобов`язано внести відповідні виправлення до висновку експертизи № 3038 від 17.08.2016 р. у частині невірного написання у висновку імені позивачки. Висновок експертизи № 3038 від 17.08.2016 р. із внесеними виправленнями надійшов до суду 24.04.2017 р.

Ухвалою суду від 21.02.2018 р. у даній справі призначено підготовче засідання у рамках її розгляду за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 08.05.2018 р. провадження у справі зупинено у зв`язку із задоволенням клопотання сторони позивача про призначення судової почеркознавчої експертизи підпису ОСОБА_4 на додатковій угоді № 1 від 30.01.2009 р. до договору поруки.

Ухвалою суду від 22.08.2018 р. провадження у справі поновлено у зв`язку з поверненням без виконання ухвали про призначення почеркознавчої експертизи з огляду на ненадання достатньої кількості вільних зразків підпису ОСОБА_4 та непроведення позивачкою оплати за експертизу.

Ухвалою суду від 18.03.2019 р. підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті.

Заслухавши вступне слово представників сторін, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Встановлено, що 06.02.2007 р. між відповідачами - АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_2 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, згідно якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 30000 доларів США, що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ на день укладення договору складає 151500 грн. на строк до 05.02.2014 р. з процентною ставкою 13,8 % річних (т.1, а.с.5-12).

На забезпечення виконання зобов`язань позичальником ОСОБА_2 між банком - іпотекодержателем та ОСОБА_4 - іпотекодавцем 06.02.2007 р. укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу Угорчак Н.М. за реєстровим № Д-53 (т.1, а.с.231-232).

У рамках даної цивільної справи позивачка оспорює укладення між нею та банком договору поруки № 1/0-П від 06.02.2007 р., посилаючись на те, що вона не підписувала вказаного договору, копія якого міститься на а.с.13 (також зв.ст.) т.1. Один оригінальний примірник оспорюваного договору долучений до матеріалів справи відповідачем ОСОБА_2 (т.2, а.с.11-12), вказаний примірник взагалі не містить підпису поручителя. Другий оригінальний примірник договору, який надано банком, був об`єктом дослідження почеркознавчої експертизи.

30.01.2009 р. між банком та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду № 1 до договору про надання споживчого кредиту № 0 від 06.02.2007 р., згідно якої сторони дійшли згоди про зміну схеми погашення кредиту, а саме повернення кредиту шляхом щомісячної сплати ануїтетних платежів, розмір такого платежу складає 305 доларів США (т.1, а.с.75). Тоді ж 30.01.2009 р. між відповідачами укладено додаткову угоду № 2 до договору про надання споживчого кредиту № 0 від 06.02.2007 р., відповідно до якої змінено кінцевий термін повернення кредиту, а саме до 05.02.2024 р. (т.1, а.с.76).

30.01.2009 р. між банком та позивачкою ОСОБА_4 укладено додаткову угоду № 1 до договору поруки № 1/0-П від 06.02.2007 р., копія якої міститься на а.с.77 т.1, а наданий банком оригінал оглянуто у судовому засіданні.

Відповідно до п.1 додаткової угоди у зв`язку з укладенням між банком та ОСОБА_2 додаткової угоди № 1 до договору про надання споживчого кредиту № 0 від 06.02.2007 р. поручитель надає свою згоду на зміну основного зобов`язання, що забезпечується договором, а саме: сума кредитного договору - 30000 доларів США, вказана сума дорівнює еквіваленту 231000 грн. за курсом НБУ на день укладення додаткової угоди; розмір ануїтетного платежу - 305 доларів США; графік погашення кредиту (ануїтет), кінцевий термін виконання основного зобов`язання - 05.02.2024 р.

Згідно п. 2-5 додаткової угоди поручитель зобов`язується перед банком відповідно до умов договору відповідати за виконання боржником усіх його зобов`язань перед банком, що виникли з кредитного договору, існуючих в теперішній час, і тих, що можуть виникнути в майбутньому. У випадку зміни в подальшому умов кредитного договору поручитель підписанням цієї додаткової угоди підтверджує свою згоду на здійснення таких змін в майбутньому. Додаткова угода набирає чинності з дати її підписання сторонами та припиняє свою дію з дня припинення дії договору. Інші умови договору поруки залишаються без змін, і сторони підтверджують свої зобов`язання за ними. Додаткова угода є невід`ємною частиною договору поруки.

Відповідно до висновку криміналістичної експертизи з дослідження підписів № 3038 від 17.08.2016 р. Львівського НДІСЕ ( т.1, а.с.100-101) підписи від імені ОСОБА_4 у графах «Поручитель», «Поручитель: ОСОБА_4 » на договорі поруки № 1/0-П від 06.02.2007 р. виконані не ОСОБА_4 , а іншою особою з намаганням їх виконавця наслідувати справжні підписи ОСОБА_4 .

У відповідності з вимогами ч. 1-6 ст.203 ЦК України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 207 ЦК України встановлено вимоги до письмової форми правочину.

Зокрема, згідно ч.1 вказаної норми правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Згідно ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.208 ЦК України правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу (які можуть вчинятися усно), належить вчиняти у письмовій формі.

Підставою недійсності правочину є недодержання у момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч.1 ст.215 ЦК України).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст.215 ЦК України).

Згідно вимог ч.1 ст.218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Як роз'яснено у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», порушення вимог закону щодо укладення правочину в письмовій формі є підставою для визнання його недійсним лише у разі, коли це прямо передбачено законом, зокрема, статтею 547 ЦК України.

Відповідно до вимог ч.1 ст.547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Виконання зобов`язання може забезпечуватися порукою (ч.1 ст.546 ЦК України). За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку; поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (ч.1 ст.553 ЦК України).

З урахуванням викладеного, з огляду на встановлені судом обставини, оспорюваний договір поруки № 1/0-П від 06.02.2007 р., який не підписаний поручителем, не може вважатися таким, що вчинений у письмовій формі, яка є обов`язковою для правочину щодо забезпечення виконання зобов`язання. Тому наявні підстави для визнання недійсним оспорюваного договору поруки.

Згідно вимог ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення у належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Визначення моменту початку відліку позовної давності міститься у ст.261 ЦК України, увідповідності з вимогами частини першої якої, за загальним правилом, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Порівняльний аналіз змісту термінів «довідався» та «міг довідатися», вжитих у ст.261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести, що не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст.81 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК).

Судом достовірно встановлено, що позивачка довідалася або повинна була довідатися про порушення свого права у момент укладення з банком додаткової угоди до договору поруки, що мало місце 30.01.2009 р. Перебіг загальної позовної давності для позивачки почався з наступного дня після вказаної дати, тобто з 31.01.2009 р., та закінчився відповідно 31.01.2012 р., а позивачка звернулась до суду з даним позовом лише у березні 2016 р.

При цьому суд вважає голослівним твердження позивачки про те, що вона так само не підписувала дану додаткову угоду, оскільки жодних доказів на підтвердження вказаної обставини сторона позивача не надала, як і не довела, що під час укладення з банком додаткової угоди до договору поруки від 30.01.2009 р. вона не могла дізнатися про порушення свого права у зв`язку з непідписанням договору поруки. Додаткова угода до договору поруки стороною не оспорюється.

З урахуванням викладеного суд критично оцінює посилання позивачки на те, що про порушення свого права у зв`язку з непідписанням договору поруки вона довідалася, коли банк у вересні 2015 р. звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором у солідарному порядку з позичальника ОСОБА_2 та поручителя ОСОБА_4 .

Враховуючи встановлені судом обставини, з огляду на те, що позивачка звернулася до суду з даним позовом лише у березні 2016 р., тобто за межами загальної позовної давності, при цьомуїї представник наполягав на дотриманні строку позовної давності при зверненні до суду з даним позовом, не обґрунтував поважності причин пропущення позовної давності; що представник відповідача заявив про пропущення позивачкою позовної давності і просив з цієї підстави у позові відмовити, - суд приходить до висновку про відмову у позові за спливом позовної давності.

З огляду на вимоги ч.1 ст.141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, витрати по сплаті судового збору слід залишити за позивачкою.

На підставі наведеного, відповідно до ст. 203, 207, 208, 215, 218, 256, 257, 261, 267, 546, 547, 553 ЦК України, керуючись ст. 141, 263-265 ЦПК України, суд -

у х в а л и в :

Відмовити у позові ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ПАТ «УкрСиббанк» про визнання недійсним договору поруки за спливом позовної давності.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивачка: ОСОБА_4 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Представник позивача: ОСОБА_1 , АДРЕСА_2 .

Відповідачі: ОСОБА_2 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ;

Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», 04070, м. Київ, вул. Андріївська, 2/12, .

Повне судове рішення складено 14.02.2020 р.

Суддя М.М.Хоминець