Постанова

Іменем України

28 травня 2020 року

м. Київ

справа № 297/1001/15-ц

провадження № 61-20935св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Грушицького А. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Приватне підприємство «Свяс»,

треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 18 травня 2017 року в складі судді Гал Л. Л. та постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 01 березня 2018 року в складі колегії суддів:

Бисаги Т. Ю., Собослой Г. Г., Кожух О. А.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Приватного підприємства «Свяс» (далі - ПП «Свяс») про стягнення боргу за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 26 березня 2009 року між

ОСОБА_1 та ПП «Свяс» був укладений договір позики, згідно з умовами якого останнє отримало у борг 264 350 грн, які зобов`язалося повернути не пізніше 26 травня 2009 року, проте своїх зобов`язань належним чином не виконало.

У червні 2009 року ОСОБА_1 пред`явила позов до ПП «Свяс» про стягнення боргу за договором позики. Ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 15 червня 2009 року у справі № 2-593/09 затверджено мирову угоду, укладену між ПП «Свяс» та ОСОБА_1 , відповідно до якої з метою погашення боргу ПП «Свяс» передає у власність належне йому майно, а саме нежилу будівлю на АДРЕСА_1 , яка складається з трьох приміщень загальною площею 455,6 кв. м, 343,8 кв. м, 17,5 кв. м, та земельні ділянки, на яких розташована вищезазначена будівля площею 0,5 га та

0,25 га. У подальшому ухвала про затвердження мирової угоди була скасована.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 17 липня 2009 року

ОСОБА_1 відчужила вищевказане майно ОСОБА_4 .

У подальшому рішенням Апеляційного суду Закарпатської області

від 24 квітня 2015 року у справі № 707/5086/2012 стягнуто з ПП «Свяс» на користь ОСОБА_1 борг за договором позики з урахуванням штрафних санкцій, інфляційних нарахувань та трьох процентів річних у розмірі

374 178,75 грн.

Вищевказаним судовим рішенням у справі № 707/5086/2012 стягнуто штрафні санкції, інфляційні нарахування та три проценти річних за договором позики за період з 27 травня 2009 року до 19 вересня 2012 року. Оскільки зобов`язання за договором позики фактично не виконано, то позивач вважала, що вона має право на стягнення за період з 20 вересня 2012 року до 29 квітня 2015 року пені за порушення грошового зобов`язання у розмірі 1 256 984,25 грн, проценти за користування позикою - 70 854,88 грн, три проценти річних від простроченої суми за порушення грошового

зобов`язання - 20 655,72 грн, інфляційні втрати - 175 158,31 грн.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просила стягнути з ПП «Свяс» 1 256 984,25 грн пені, 70 854,88 грн процентів, 20 655,72 грн трьох процентів річних, 175 158,31 грн інфляційних втрат.

Ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 29 травня 2015 року залучено до участі в справі як третіх осіб ОСОБА_2 і ОСОБА_3 .

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 30 вересня 2015 року (в складі судді Фейіра О. О.) позов задоволено частково.

Стягнуто з ПП «Свяс» на користь ОСОБА_1 пеню за порушення грошового зобов`язання у розмірі 482 438,75 грн, проценти за користування позикою - 70 854,88 грн, три проценти річних від простроченої суми за порушення грошового зобов`язання - 20 655,72 грн, інфляційні втрати - 175 158,31 грн, судовий збір - 3 654 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що між сторонами був укладений договір позики, за яким підприємство отримало кошти у розмірі 264 350 грн, які на час вирішення справи ОСОБА_1 не повернуло, тому правовідносини між сторонами за договором позики від 26 березня

2009 року продовжують існувати.

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 02 лютого 2016 року

(в складі колегії суддів: Готра Т. Ю., Леска В. В., Кондора Р. Ю.) рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 30 вересня 2015 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що після скасування ухвали про затвердження мирової угоди позивачка ОСОБА_1 вже не була і на даний час не є власником спірного майна, тому вона не може повернути це майно підприємству. Щодо вжиття заходів до його повернення, то таке право належить ПП «Свяс», на користь якого рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 24 квітня

2015 року, що набрало законної сили, витребувано від ОСОБА_4 вище вказане майно, яке ОСОБА_4 продано ОСОБА_1 , та скасовано державну реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на зазначене нерухоме майно.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 жовтня 2016 року (в складі колегії суддів: Червинської М. Є., Завгородньої І. М., Коротуна В. М., Писаної Т. О.,

Попович О. В.) рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 30 вересня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 02 лютого 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала касаційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції не перевірив доводів представника третіх осіб щодо повернення позивачем майна або коштів підприємству після скасування ухвали про затвердження мирової угоди, оскільки починаючи з 15 червня 2009 року позивач користувалася майном підприємства, отриманого у рахунок погашення заборгованості за договором позики, а з липня 2009 року - коштами від його продажу, якими продовжує користуватися.

Без з`ясування вказаних обставин висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав вважати, що ПП «Свяс» є таким, що прострочило виконання за договором позики, і, як наслідок, стягнення з останнього на користь позивача трьох процентів річних за період з 20 вересня 2012 року

до 29 квітня 2015 року та інфляційних втрат є передчасним.

Рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 18 травня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що з метою погашення заборгованості за договором позики позивач отримала (в еквіваленті) належне позивачу майно, яке у подальшому відчужила іншій особі. Разом з тим, на час розгляду справи ПП «Свяс» не повернуто передане на підставі мирової угоди, яка у подальшому була скасована, майно, тому відсутні підстави вважати, що відповідач, не одержавши своє майно, є таким, що прострочив виконання зобов`язання за договором позики.

Постановою Апеляційного суду Закарпатської області від 01 березня

2018 року рішення Берегівського районного суду Закарпатської області

від 18 травня 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що ПП «Свяс» у рахунок погашення заборгованості за договором позики від 26 березня 2009 року на загальну суму 395 550 грн передало ОСОБА_1 у власність нежитлові приміщення загальною площею

816,9 кв. м та земельні ділянки площею 0,5 га і 0,25 га на АДРЕСА_1 , а в матеріалах справи відсутні докази повернення цього майна відповідачу.

Починаючи з 15 червня 2009 року позивач користується майном підприємства, отриманого в рахунок погашення заборгованості за договором позики, а з липня 2009 року - коштами від його продажу.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 18 травня 2017 року та постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 01 березня 2018 року, ухвалити нове судове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що ухвала Берегівського районного суду Закарпатської області від 15 червня 2009 року у справі № 2-593/09, якою затверджено мирову угоду, була скасована ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 28 серпня 2009 року, тому правовідносини між сторонами за договором позики продовжують існувати.

Крім того, рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 24 квітня 2015 року у справі № 707/5086/2012 спірне майно витребувано від

ОСОБА_4 на користь ПП «Свяс».

Крім того, ПП «Свяс» мало повернути ОСОБА_1 кошти не пізніше

26 травня 2009 року, а спірне майно вибуло з володіння відповідача лише

15 червня 2009 року, тобто вже після прострочення останнім своїх зобов`язань за договором позики.

Після продажу ОСОБА_1 спірного майна ОСОБА_4 , позивач не мала можливості повернути зазначене майно ПП «Свяс», оскільки таке їй вже не належало.

Позивач довела належними та допустимими доказами заявлені у справі вимоги, зобов`язання за договором позики на час розгляду справи не виконані, тому вона має право на стягнення зазначених у позові сум.

Доводи інших учасників справи

ОСОБА_2 подала до суду відзив на касаційну скаргу, зазначивши, що ОСОБА_1 після скасування ухвали про затвердження мирової угоди не повернула підприємству майно підприємства, починаючи з 15 червня

2009 року користувалася цим майном, а з липня 2009 року - коштами від продажу майна підприємства, і до цього часу продовжує ними користуватися. Заявлені у справі вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Інший учасник справи не скористався своїми правами на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направив.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 01 червня 2018 року відкрито касаційне провадження і витребувано цивільну справу.

11 жовтня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпунктів 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 02 квітня 2020 року № 1 «Про заходи, спрямовані на належне здійснення правосуддя», у справі призначено повторний автоматизований розподіл.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 26 березня 2009 року між ОСОБА_1 та

ПП «Свяс», директором якого є ОСОБА_5 (син позивача), укладено договір позики, відповідно до умов якого позивачка передала у власність підприємства грошові кошти у розмірі 264 350 грн, які відповідач зобов`язався повернути не пізніше 26 травня 2009 року.

Ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 15 червня 2009 року у справі № 2-593/09 затверджено мирову угоду, укладену між

ПП «Свяс» та ОСОБА_1 , відповідно до якої з метою погашення боргу ПП «Свяс» передає ОСОБА_1 у власність належне йому майно, а саме нежилу будівлю на АДРЕСА_1 , яка складається з трьох приміщень загальною площею 455,6 кв. м (під літ. «А»), 343,8 кв. м (під літ. «Л»), 17,5 кв. м (під

літ. «Р»), та земельні ділянки на яких розташована вищезазначена будівля площею 0,5 га та 0,25 га.

ПП «Свяс» у рахунок погашення заборгованості за договором позики

від 26 березня 2009 року на загальну суму 395 550 грн за затвердженою судом мировою угодою 15 червня 2009 року передало ОСОБА_1 у власність нежитлові приміщення загальною площею 816,9 кв. м та земельні ділянки площею 0,5 га і 0,25 га на АДРЕСА_1 .

У зв`язку з невиконанням зобов`язань за договором позики рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 24 квітня 2015 року стягнуто з ПП «Свяс» на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 26 березня 2009 року у розмірі 374 178,75 грн.

Між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 17 липня 2009 року укладено договори купівлі-продажу вказаних приміщень та земельних ділянок, за яким позивачка отримала грошові кошти в рахунок погашення позики.

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 28 серпня 2009 року у справі № 22ц-1655/09 скасовано ухвалу Берегівського районного суду Закарпатської області від 15 червня 2009 року, якою затверджено мирову угоду.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 24 квітня 2015 року у справі № 707/5086/2012 витребувано від ОСОБА_4 на користь ПП «Свяс» нежитлові приміщення та земельні ділянки та скасовано реєстрацію права власності за ОСОБА_4 .

Суди також встановили, що у період часу з 20 квітня 2012 року до 18 травня 2017 року ОСОБА_1 користувалась майном ПП «Свяс», а потім коштами одержаними від продажу цього майна.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження

у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з частиною першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Звертаючись до суд з позовними вимогами у цій справі ОСОБА_1 просила стягнути три проценти річних та інфляційні втрати, які визначені статтею 625 ЦК України, пеню відповідно до пункту 7.4 договору позики та проценти відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України.

Так, відповідно до пункту 7.4 договору позики за несвоєчасне повернення суми позики позичальник сплачує позикодавцю пеню, в розмірі 0,5 % від простроченої до повернення суми позики, за кожен день прострочки.

За змістом частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання та поширює свою дію на всі види зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При розгляді справ про відповідальність за порушення грошового зобов`язання слід з`ясувати: чи існує зобов`язання між сторонами, чи це зобов`язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов`язання, вину, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

Разом з тим, судами встановлено відсутність прострочення у виконанні зобов`язання у спірний період (за який завлено вимоги у цій справі про стягнення коштів), оскільки позивач (за її згодою) з метою погашення заборгованості за договором позики набула у власність належне відповідачу майно, у подальшому відчужила його за договором купівлі-продажу, отримала за нього кошти та користується ними.

Отже, оскільки мирова угода, затверджена між сторонами, була повністю виконана боржником до її скасування судом, відсутні підстави стверджувати про наявність наслідків невиконання грошового зобов`язання.

Крім того, у матеріалах справи відсутні докази відкриття виконавчого провадження на підставі судового рішення про стягнення коштів за договором позики. Фактично відбулося виконання боргових зобов`язань на підставі мирової угоди, оскільки відповідач передав позивачу належне йому майно, тому нарахування штрафних санкцій за його невиконання та процентів є недоведеними належними і допустимими доказами.

Мирова угода, яка хоча і скасована у подальшому судовим рішенням, була виконана, вартість позики, що підлягає поверненню, була узгоджена між сторонами та дорівнює вартості майна за мировою угодою, тому безпідставним є посилання на невиконання рішення суду.

Крім того, заочним рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 15 квітня 2016 року у справі № 297/191/16-ц стягнуто зі

ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 570 075 грн. Проте у матеріалах справи відсутні докази, що виконавче провадження щодо виконання цього рішення суду було відкрито і ОСОБА_1 виконала судове рішення та повернула кошти ОСОБА_4 .

Отже, позивач не довела належними та допустимими доказами наявності прострочення у виконанні зобов`язання за договором позики у спірний період.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що ухвала Берегівського районного суду Закарпатської області від 15 червня 2009 року у справі

№ 2-593/09, якою затверджено мирову угоду, була скасована ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 28 серпня 2009 року, тому правовідносини між сторонами за договором позики продовжують існувати, оскільки у матеріалах справи відсутні докази повернення спірного майна

ПП «Свяс», а також повернення позивачем коштів ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу від 17 липня 2009 року.

Отже, крім принципів цивільного права - справедливості, добросовісності та розумності, суд касаційної інстанції у окремих своїх постановах керується аксіомою цивільного судочинства: « Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem », яка означає « У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права».

Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява

№ 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 18 травня 2017 року та постанову Апеляційного суду Закарпатської області

від 01 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

В. С. Висоцька

А. І. Грушицький