Справа № 344/3333/20
Провадження № 2/344/2073/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого - судді Шамотайло О.В.

секретаря Устинської Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» про стягнення коштів за недійсним договором, -

В С Т А Н О В И В:

До Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області надійшов позов ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та застосування наслідків недійсності правочину.

Позов обґрунтований тим, що між ним та відповідачем було укладено Публічний договір про надання фінансового лізингу відповідно до заяви про приєднання до Публічного договору № АВН0А!00000025 від 07.07.2017 згідно до якого відповідач зобов`язався передати позивачу у користування предмет лізингу - автомобіль Пежо 307, вартістю 138000,0 гривень, а позивач повинен був прийняти автомобіль та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору та графіку визначеного у додатку №2 до договору строком 60 місяців. На виконання умов договору відповідач передав позивачеві автомобіль Пежо 307, а позивач сплачував за користування автівкою 103 425 грн., 25.01.2020 у позивача автомобіль передано лізингодавцю на підставі події «Дефолт», із вказанням про наявну прострочену заборгованість у розмірі 15086,00 грн. та суми до повного погашення у розмірі 93169,00 грн.

Опираючись на викладене, з посиланнями на норми ст.ст. 203, 216, 227 ЦК України, Закон України «Про захист прав споживачів» позивач вважає нікчемним договір про надання фінансового лізингу № АВН0А!00000025 від 07.07.2017, укладений між ним та відповідачем, а відтак стягнути з відповідача на його користь кошти в розмірі 103425,00 грн. сплачені за договором фінансового лізингу та понесені судові витрати.

В судове засідання сторона позивача не з`явилася, однак подала суду заяву, в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить справу розглядати у відсутності позивача.

Представник відповідача в судове засідання не направив уповноваженого представника, будучи неоднороазово належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомляв, про розгляд справи у його відсутності не клопотав, відзиву проти позову не подавав.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 07 липня 2015 року між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» укладено договір про надання фінансового лізингу №АВН0А!00000025, відповідно до якого предметом договору є транспортний засіб Пежо 307 , згідно до додатку №1, відповідач зобов`язався передати позивачу у користування предмет лізингу - автомобіль Пежо 307, вартістю 138000,0гривень (а.с. 5-7)

Згідно до додатку №2 до договору про надання фінансового лізингу №АВН0А!00000025 сторонами погоджено графік та суми платежів за договором (а.с. 7).

У відповідності до Акту приймання-передачі предмету лізингу на підставі події «Дефолт» №.01.2020 у автомобіль, що перебував у користуванні позивачу було передано лізингодавцю на підставі події «Дефолт», із вказанням про наявну прострочену заборгованість у розмірі 15086,00 грн. та суми до повного погашення у розмірі 93169,00 грн. (а.с.8).

Відносини, які виникли у зв`язку із укладенням договору лізингу для придбання транспортного засобу регулюються положеннями Цивільного кодексу України, Законами України «Про фінансовий лізинг», «Про захист прав споживачів», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Так, стаття 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» встановлює, що відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу), розмір лізингових платежів, інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч. 1 ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Частиною першою статті 807 ЦК України визначено, що предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Відповідно до правової позиції Верховного суду України, яка висловлена 16.12.2015 року у постанові за наслідками розгляду цивільної справи №6-2766цс15, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) транспортного засобу та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору (ст.3 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1ст.628 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі статтею 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частин першої, другої ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Частина 1 статті 220 ЦК України регламентує, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Таким чином, договір фінансового лізингу, предметом якого є транспортний засіб «Пежо 307 », а сторонами договору фізична і юридична особи, всупереч положень ст.799 ЦК не було нотаріально посвідчено, а тому він в силу положень ст.220 цього ж Кодексу є нікчемним, що узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 16 грудня 2015 року по справі № 6-2766цс15 та від 19 жовтня 2016 року № 6-1551цс16, від 18 січня 2017 року по справі № 6-648цс16.

Пленум Верховного Суду України у пункті 4 постанови від 06 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК України тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

У пункті 7 цієї постанови Верховного Суду України роз`яснено, що у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Аналіз змісту спірного договору лізингу від 07.07.2017, укладеного між сторонами дає підстави прийти до одностайного висновку, що оспорюваний договір всупереч вимог закону не був посвідчений нотаріально.

Тому позовні вимоги в частині застосування наслідків недійсного правочину про надання фінансового лізингу № АВН0А!00000025 від 07.07.2017 року, укладеного між ТОВ «Автокредит Плюс» та ОСОБА_1 та стягнення на користь позивача відповідно до вимог ст. 216 ЦК України грошових коштів в сумі 103425 грн., що були передані на виконання нікчемного договору, підлягають до задоволення.

Судом встановлено, що оспорюваний правочин є нікчемним позаяк сторони у справі не додержалися вимоги закону про обов`язкове нотаріальне посвідчення спірного у цій справі договору, що свідчить про його нікчемність. В судовому порядку нікчемний договір недійсним не визнається, нікчемний договір не породжує для його сторін прав і наслідків по виконанню такого договору.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. При цьому автомобіль, що був предметом нікчемного правочину на момент розгляду справи вже переданий 20.01.2020 позивачем відповідачу на підставі події «Дефолт» №.01.2020, із вказанням про наявну прострочену заборгованість у розмірі 15086,00 грн. та суми до повного погашення у розмірі 93169,00 грн. (а.с.8).

Відповідно до статті 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у випадку неможливості такого повернення (зокрема, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі) необхідно відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

У зв`язку з цим вимоги позову про стягнення на користь позивача з відповідача грошових коштів, переданих на виконання нікчемного правочину, є обґрунтованими та підлягають до часткового задоволення.

При цьому суд вважає, що сума в розмірі 55675,13 грн., яка є платою позивача за користування предметом лізингу (гр.3 додатку №2 арк. 7) не може бути стягнена з лізингодавця, що узгоджується із висновками викладеними у постанові Верховного Суду від 03.10.2018р. в справі за №288/383/15-ц, а тому сума стягнення підлягає до зменшення і повинна становити 47749,87 грн. (103425,00 - 55675,13=47749,87).

Також, підлягає стягненню з відповідача судовий збір в сумі 840,80грн. відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

З огляду на не представлення суду доказами підтвердження щодо понесених стороною позивача витрат на професійну правничу допомогу, то вказане питання судом не вирішується.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 12, 49, 81, 89, 141, 175, 258, 259, 263-265, 268, 354, ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит плюс» про стягнення коштів у зв`язку із застосуванням наслідків недійсності правочину - задовольнити частково.

Застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину та стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» (49126, місто Дніпро, просп. Праці, буд. 2т, ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) сплачені за договором про надання фінансового лізингу № АВН0А!00000025 від 07.07.2017, який є нікчемним, грошові кошти в сумі 47749 (сорок сім тисяч сімсот сорок дев`ять) грн. 87 коп.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит плюс» (49126, місто Дніпро, просп. Праці, буд. 2т, ) на користь держави (Отримувач коштів: ГУК у м. Києві/м. Київ/ 22030106, код отримувача ( код за ЄДРПОУ): 37993783, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача: UA0026001, код класифікації доходів бюджету: 22030106) судовий збір в розмірі 840,80 грн.

В решті вимог позову - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Івано-Франківського апеляційного суду Івано-Франківської області на протязі тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк подання апеляційної скарги та строк апеляційного оскарження рішення обчислюється з урахуванням вимог п. 3 Розділу XII "Прикінцеві положення" ЦПК України.

Суддя О.В. Шамотайло