Справа № 451/1699/18 Головуючий у 1 інстанції: Семенишин О.З.
Провадження № 22-ц/811/1538/20 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2020 року м.Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: головуючого судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Жукровської Х.І.,

з участю: представників відповідачів

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Радехівського районного суду Львівської області від 12 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Дмитрівського навчально-виховного комплексу та відділу освіти Радехівської районної державної адміністрації про відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2018 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом (а.с.3-7), уточненим заявою від 12.04.2019 року (а.с.68-69), в якому просила стягнути з Дмитрівського навчально-виховного комплексу (далі Дмитрівський НВК) моральну шкоду в розмірі 417300 грн., що становить 100 мінімальних розмірів заробітної плати у 2019 році, за рахунок коштів відділу освіти Радехівської районної державної адміністрації Львівської області.

Заподіяння моральної шкоди обгрунтовує тим, що постійні нервові стреси, викликані, спочатку, незаконним звільненням її з роботи, а в подальшому, неприязним відношенням відповідача у зв`язку з її поновленням у судовому порядку на роботі, що виявилось у невиконанні відповідачем рішення про поновлення та зволіканні виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу, створення психологічно важкої обстановки на робочому місці та примушування до звільнення, призвели до погіршення її здоров`я і, як наслідок, загострення хвороби щитовидної залози, для лікування якої 03.03.2018 року було проведено оперативне втручання, після чого вона вимушена була звільнитись з роботи за власним бажанням і ще тривалий час проходити численні медичні обстеження, огляди та лікування, що завдало їй фізичного болю і страждань, порушило нормальні життєві зв`язки та позбавило повноцінного спілкування з людьми.

Рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 12 березня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду оскаржила позивач ОСОБА_3 , просить його скасувати з підстав неповного з`ясування обставин, які мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Апелянт зазначає, що, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції послався на відсутність порушень відповідачем трудового законодавства під час її (апелянта) звільнення, оскільки постановою Верховного Суду від 23 січня 2019 року скасовано рішення судів першої та апеляційної інстанції про поновлення на роботі та ухвалено нове рішення, яким відмовлено їй у задоволенні позову про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Апелянт звертає увагу, що відшкодування завданої їй моральної шкоди вона обгрунтовувала втратою здоров`я внаслідок створення відповідачем нервової, стресової атмосфери на роботі, неприязного відношення до неї після її поновлення на роботі за рішенням судів, що, в подальшому, внаслідок таких неправомірних дій відповідача змусило її звільнитись з роботи за власним бажанням, а тому названа вище постанова Верховного Суду не має правового значення для вирішення даної справи, оскільки ця постанова прийнята вже після її звільнення з роботи у серпні 2018 року за власним бажанням. Вважає, що всі дії відповідача були спрямовані на її переслідування, помсту та примушування до звільнення і, як наслідок, через нервову обстановку на роботі загострилася хвороба щитовидної залози, що призвело до оперативного втручання та оформлення інвалідності.

Наголошує, що внаслідок неправомірних дій відповідача вона залишилася без засобів існування, а завдане їй ушкодження здоров`я вже не може бути відновлене навіть після проведеного лікування.

В судове засідання апеляційного суду позивач не з`явилась, однак, подала до суду клопотання про розгляд справи у її відсутності, а тому розгляд справи проведено відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України у відсутності позивача.

Заслухавши пояснення сторони відповідачів в заперечення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 16 червня 2016 року у справі №451/124/16-ц визнано протиправним та скасовано наказ Дмитрівського НВК №45 від 29.12.2015 року про звільнення ОСОБА_3 з роботи і поновлено її на роботі на посаді прибиральниці Дмитрівського НВК з 29.12.2015 року та стягнуто у її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 29.12.2015 року по 16.06.2016 року в розмірі 8475 грн. 48 коп. (а.с.23-26).

Вказане рішення суду в частині визнання незаконним звільнення та про поновлення ОСОБА_3 на роботі, а також в частині визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу залишено без змін рішенням Апеляційного суду Львівської області від 10 травня 2017 року (а.с.27-28).

На підставі вказаних судових рішень позивача було поновлено на роботі з якої, в подальшому, звільнено з 20.08.2018 року за власним бажанням (а.с.52).

Постановою Верховного Суду від 23 січня 2019 року рішення Радехівського районного суду Львівської області від 16 червня 2016 року та рішення Апеляційного суду Львівської області від 10 травня 2017 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено (а.с.76-81).

Згідно зі статтею 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

За загальним правилом, яке міститься у ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Цією статтею визначено, що моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Зокрема, враховуються тяжкість та тривалість вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках позивача, можливість їх відновлення, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, тощо. При цьому, суд має виходити із засад розумності та справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (ч.4 ст.23 ЦК України).

Складовими частинами цивільно-правової відповідальності за заподіяння шкоди, є наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням її заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Шкода це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом.

Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору і тягне за собою порушення майнових (немайнових) прав та інтересів іншої особи із настанням для неї негативних наслідків (втрат) майнового чи немайнового характеру.

Причинний зв`язок, як елемент цивільного правопорушення, виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода наслідком.

Отже, в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Враховуючи наведені вище норми закону та встановлені обставини справи, а саме те, що законність звільнення позивача з роботи на підставі наказу Дмитрівського НВК №45 від 29.12.2015 року за п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України підтверджена Верховним Судом у постанові від 23 січня 2019 року і після поновлення 16.05.2017 року позивача на роботі її звільнено з роботи з 20.08.2018 року за власним бажанням (а.с.52), тому колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для відшкодування їй моральної шкоди.

Безпідставними є й вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, яку вона пов`язує із заподіянням їй ушкодження здоров`я, оскільки позивачем, окрім самого лише факту наявності у неї захворювання щитовидної залози та проведення їй у зв`язку з цим 03.03.2018 року операції (а.с.39), встановлення їй з 10.07.2019 року третьої групи інвалідності (а.с.95), не доведено тих обставин, якими вона обгрунтовує протиправність дій відповідача, та настання для неї негативних наслідків у виді порушення її особистих немайнових прав внаслідок таких (за її позицією) протиправних дій відповідача у зв`язку з погіршенням стану її здоров`я, а це означає, що позивачем не доведено наявності усіх складових частин цивільно-правової відповідальності за заподіяння шкоди, якими є: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням її заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду по суті вирішення спору і не вказують на допущення судом порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були обов`язковою підставою для зміни чи скасування рішення суду, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Радехівського районного суду Львівської області від 12 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 28 грудня 2020 року.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Копняк С.М.

Ніткевич А.В.