Справа № 278/3255/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2020 року м. Житомир

Житомирський районний суд Житомирської області у складі головуючого судді Дубовік О. М., за участю секретаря судового засідання Безпалько В. В., розглянувши за правилами загального провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Головне управління держгеокадастру у Житомирській області про визнання недійсним та скасування реєстрації права власності на земельну ділянку, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, в якій зазначив, що користувач суміжної земельної ділянки ОСОБА_2 самовільно встановив паркан на земельній ділянці позивача та демонтував браму виїзду на вулицю, позбавивши його можливості обслуговувати будинок. Також позивач вказав, що державний акт, який посвідчував право власності відповідача на суміжну земельну ділянку визнано судом недійсним, однак останній на підставі цього державного акту присвоїв земельній ділянці новий кадастровий номер.

У зв`язку з наведеним, з урахуванням зміненого предмета позову (а.с. 41-42), позивач просить суд скасувати державну реєстрацію земельної ділянки, кадастровий номер :03:001:0568, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом визнання незаконною такої державної реєстрації з одночасним припиненням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки.

Головне управління держгеокадастру у Житомирській області подало письмові пояснення, в яких зазначило, що заперечує проти задоволення позову, оскільки викладені в позовній заяві факти не відповідають фактичним обставинам (а.с. 27-30).

У засідання з`явилися позивач та його представник, які підтримали позов, а також представник відповідача, який просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Головне управління держгеокадастру у Житомирській області подало заяву про проведення розгляду справи за його відсутності (а.с. 27-30).

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

За позивачем зареєстровано право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,12 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :03:001:0558 (а.с. 5-6).

За відповідачем зареєстровано право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,12 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :03:001:0568 (а.с. 15).

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України).

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону (ч. 2 ст. 373 ЦК України).

За загальним правилом до суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється.

Водночас право особи на звернення до суду обумовлено суб`єктивним уявленням особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту, однак обов`язковою умовою здійснення такого захисту судом є наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду.

Якщо ж таке право порушеним не є, то, відповідно, воно не може бути захищеним (поновленим) судом, а тому відсутність порушеного права є підставою для відмови у задоволенні позову.

Позивач зазначає, що відповідач зареєстрував право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :03:001:0568 на підставі державного акту серії ЯК №638250, який визнано судом недійсним.

Так, згідно з листом Головного управління держгеокадастру у Житомирській області від 04 квітня 2018 року під час обстеження земельних ділянок сторін було встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером :03:001:0568 містить перетин меж земельної ділянки з межами земельної ділянки з кадастровим номером :03:001:0558 площею 0,0141 га (а.с. 16).

Однак, як убачається з акту обстеження земельної ділянки від 03 квітня 2018 року державний інспектор використовував державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 638250 від 04 жовтня 2011 року, який визнано недійсним рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 26 червня 2013 року у справі № 2-971/12 (а.с. 11, 17, 119).

Отже, лист Головного управління держгеокадастру у Житомирській області від 04 квітня 2018 року та акт обстеження земельної ділянки від 03 квітня 2018 року є недопустимими доказами та не можуть бути прийняті до уваги судом.

Інших доказів на підтвердження порушення своїх прав позивач не надав.

Одночасно суд зауважує, що у випадку наявності порушень прав позивача правильний спосіб захисту повинен був би полягати насамперед саме в оскарженні акта уповноваженого органу, яким затверджено технічну документацію із землеустрою та передано належну відповідачу земельну ділянку у власність, оскільки саме такий був підставою для проведення державної реєстрації земельної ділянки.

Зазначене узгоджується з позицією Верховного суду, викладеною у Постанові від 18 листопада 2020 року у справі № 240/4867/18.

В обґрунтування своїх вимог позивач також покликається на те, що відповідач самовільно встановив паркан на земельній ділянці позивача та демонтував браму виїзду на вулицю, позбавивши його можливості обслуговувати будинок.

Так, з наданих доказів вбачається, що дійсно комісія у складі депутатів Сінгурівської сільської ради 25 квітня 2018 року здійснила обстеження належної позивачу земельної ділянки, за результатами якого встановила, що на ній знаходиться огорожа з металевих стовпчиків та плоского шиферу довжиною 27 метрів, дерев`яна вбиральна та частина огорожі вздовж вулиці з бетонних плит довжиною 2,5 м, про що склала відповідний акт (а.с. 8).

За відомостями Головного управління Держгеокадастру в Житомирській області під час обстеження належної позивачу земельної ділянки площею 0,12 га з кадастровим номером :03:001:0558 та проведення промірів зовнішніх меж землекористування було встановлено невідповідність кадастровому плану земельної ділянки, а саме: частина земельної ділянки відгороджена парканом зі сторони суміжного землекористувача ОСОБА_2 , що унеможливлює в повній мірі користування земельною ділянкою (а.с. 9-10).

Отже, позивач довів знаходження на його земельній ділянці споруд, які обмежують його у здійсненні своїх прав.

Однак, позивач обрав неналежний спосіб захисту, оскільки зазначені обставини можуть бути підставою лише звернення до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом зобов`язання осіб, які їх неправомірно встановили, але не шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

З огляду на наведене, суд, враховуючи недоведеність позивачем порушення своїх прав, а також обранням позивачем неправильного способу захисту вважає за потрібне відмовити в задоволенні позовної заяви.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76-83, 89 ЦПК України, ст. 16 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позовної заяви.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження в разі пропуску строку з поважних причин. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст складено 31 грудня 2020 року.

Суддя О. М. Дубовік