ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2020 року м. Чернівці

Справа № 713/1938/19

Провадження №22-ц/822/447/20

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Литвинюк І. М.

суддів: Владичана А.І., Лисака І.Н.

секретар: Собчук І.Я.

за участю: представника відповідача - Українця О .П. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 , від імені та в інтересах діє ОСОБА_3 , на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 04 березня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів та повернення коштів за депозитним договором, головуючий у І-й інстанції - Кибич І.А.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») про захист прав споживачів та повернення коштів за депозитним договором.

Позов мотивовано тим, що 20 серпня 2013 року між позивачем та відповідачем укладений депозитний договір SAMDN та відкрито особистий рахунок по вкладу № НОМЕР_1 . За умовами договору за користування коштами позивача відповідач зобов`язаний сплачувати проценти у розмірі 25,0% на рік, що становить 2,08 % на місяць. Договір був укладений терміном на 3 місяці, сума вкладу - 230 000 грн. Якщо до закінчення терміну дії Договору позивач не звертався за припиненням Договору, за умовами Договору, його дія продовжувалася на наступний термін, на таких самих умовах.

Зазначав, що заявою від 09 квітня 2014 року (вхідний №4664) ОСОБА_2 просив АТ КБ «ПриватБанк» розірвати дію Договору та негайно повернути грошові кошти у сумі 230 000 грн на нараховані відсотки. Однак АТ КБ «ПриватБанк» не виконало жодної його вимоги.

Просив стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь 230 000 грн у повернення коштів, внесених ОСОБА_2 за депозитним договором SAMDN; 36 965,60 грн - річних на суму неповернутого депозиту; 316 250 грн - відсотків за депозитним договором; 217 810 грн - інфляційних на суму неповернутого депозиту; 2 518 500 грн - пені за неповернення депозитних коштів; 26 241,10 грн - річних на суму несплачених відсотків за депозитом; 100 979,65 грн - інфляційних на суму несплачених відсотків за депозитом; 3 102 412,69 грн - пені за неповернення відсотків за користування депозитом, а всього 6 549 159,04 грн.

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 04 березня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

На зазначене рішення суду представник позивача ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Посилається на те, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи.

Зазначає, що заява SAMDN від 20 серпня 2013 року є угодою і разом з нормативними актами є договором, однак суд надав вказаній обставині неправильну оцінку, у зв`язку з чим дійшов неправомірного висновку щодо недотримання письмової форми договору. Крім того, договір банківського вкладу був укладений в приміщенні банку, підписаний працівником Вижницького відділення банку ОСОБА_4 , яка діяла відповідно до виданої відповідачем довіреності.

Надуманим є твердження відповідача про відсутність доказів внесення грошових коштів на депозит. Відкриття банківських рахунків та облікування на них грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб, є обов`язком банку.

Відсутність у системі інформації про укладення договору та внесення апелянтом коштів за ним, доводить лише неналежне виконання працівниками банку їх посадових обов`язків і не звільняє банк від обов`язку повернути апелянту грошові кошти.

Суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин положення статті 1172 ЦК України, оскільки позов з вказаних підстав не заявлявся. До вказаних правовідносин підлягають застосуванню статті 526, 625,1058-1065 ЦК України.

На апеляційну скаргу АТ КБ «Привабанк» подано відзив, в якому просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджене договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі.

Позивачем не надано доказів, які б підтверджували внесення ним коштів для зарахування на вкладний рахунок, а саме ощадну книжку або сертифікат чи заяви на переказ коштів та квитанції, меморіальний ордер, які посвідчені підписом касира та печаткою каси.

Заява № SAMDN від 20 серпня 2013 року на оформлення вкладу «Строковий» не може бути визнана належним підтвердженням укладення договору.

В матеріалах справи відсутні квитанції про перерахування коштів на вкладний (депозитний) рахунок вкладника, які б відповідали вимогам, передбаченим законами та іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності щодо укладення договору банківського вкладу та внесення грошових коштів.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційного суду, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що згідно із заявою № SAMDN від 20 серпня 2013 року на оформлення вкладу «Строковий» вбачається, що ОСОБА_2 , що діє на підставі особистого волевиявлення, просив оформити в ПАТ КБ «ПриватБанк» депозитний вклад на наступних умовах: сума вкладу - 230 000 грн; строк вкладу - 3 місяці (по 20 листопада 2013 року включно); процентна ставка на дату укладення вкладу - 25,0 % річних; період нарахування процентів по вкладу - один місяць; мінімальний строк вкладу - один місяць; особовий рахунок - № НОМЕР_2 (а.с.6).

Також встановлено, що 09 квітні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до керуючого головним управлінням ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_5 із заявою. У зв`язку із закінченням терміну договору № SAMDN від 20 серпня 2013 року просив такий договір розірвати та повернути йому вклад та нарахувати проценти по даному вкладу згідно тарифної ставки договору по даному вкладу, починаючи з 18 березня 2014 року, оскільки він їх не отримував у Вижницькому відділені ПриватБанку (а.с.7).

З копії висновку експерта №1970-К від 07 грудня 2017 року вбачається, що підпис від імені ОСОБА_4 в графі: «Заяву оформив (підпис)» у заяві № № SAMDN від 20 серпня 2013 року, виконані ОСОБА_4 (а.с.61-67).

З копії висновку експерта №1988-К від 14 грудня 2017 року вбачається, що відбитки печатки «Україна Чернівецька філія Публічного акціонерного товариства «Комерційного Банку ПриватБанк», «Вижницьке відділення», документ дійсний тільки за підписом ОСОБА_4 , Код 21419223», в заяві № SAMDN від 20 серпня 2013 року, нанесені флексографським способом високого друку з використанням еластичного кліше (а.с.70-72).

Довідкою АТ КБ «ПриватБанк» від 24 січня 2020 року підтверджується, що депозитний договір за заявою № SAMDN від 20 серпня 2013 року на оформлення вкладу «Строковий» на 3 місяці на суму 230 000 грн із процентною ставкою у розмірі 25% річних між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_3 ) не укладався, на балансі банку ніколи не перебував, в програмних комплексах банку відсутній та ніколи не був зареєстрований. Крім того, номер договору, найменування (назва) вкладу та процентна ставка не відповідає чинним вкладам на дату, яка вказана у договорі (а.с.135).

Частиною 1 статті 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно із частиною 1 статті 1058 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Статтею 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Частиною 1 статті стаття 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу.

Апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено факт укладення договору банківського вкладу у письмовій формі, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина 1 статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13 ЦПК України).

Відповідно до положень частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України).

У частині 1 статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з пунктом 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 3 грудня 2003 року № 516, залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Відповідно до пункту 2.9 глави 2 розділу ІV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 1 червня 2011 року № 174 (далі - Інструкції № 174) банк (філія, відділення) зобов`язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірня» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.

Пункт 10.1 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492, передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред`явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунка кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.

Відповідно до пункту 1.1 статті 1 розділу IV Інструкції № 174 до касових документів, які оформляються згідно з касовими операціями, визначеними цією Інструкцією, належать, зокрема, заява на переказ готівки (додаток 8) та заява на видачу готівки (додаток 10).

Інструкція № 174 визначає зразки касових документів, на підставі яких здійснюються приймання і видача готівки з операційної каси. Бланки касових документів виготовляються з урахуванням їх зразків друкарським способом або з використанням комп`ютерної техніки з відображенням обов`язкових реквізитів, передбачених цією Інструкцією, крім грошових чеків, які виготовляються лише друкарським способом (пункт 1.2 статті 1 розділу IV Інструкції № 174).

Відповідно до пункту 1.3 статті 1 розділу IV Інструкції № 174 касові документи мають містити такі обов`язкові реквізити: найменування банку, який здійснює касову операцію, дату здійснення операції, зазначення платника та отримувача, суму касової операції, призначення платежу, підписи платника або отримувача та працівників банку, уповноважених здійснювати касову операцію.

З огляду на вказане, письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджене договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі.

Додержання письмової форми договору є обов`язковою умовою взаємовідносин між банком і вкладником (пункт 2.2 глави 2 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 3 грудня 2003 року № 516).

Верховний Суд у своїй Постанові від 17 липня 2019 року у справі № 316/265/17 (провадження № 61-4981св19), зокрема, дійшов висновку, що укладання договору банківського вкладу під час відкриття банком депозитного рахунка клієнту є обов`язковим, а надання володільцем такого рахунка виписки (у паперовій чи електронній формі) про рух (наявність) коштів на його картрахунках за операціями є доказом укладення такого договору. Отже, письмова форма договору банківського вкладу вважається дотримано, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі.

Також, зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-118цс14, від 21 вересня 2016 року у справі № 6-997цс16, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19) та постанові Верховного Суду від 14 квітня 2020 року у справі № 201/4722/16-ц (провадження № 61-710св20).

З матеріалів справи вбачається, що позивачем не надано доказів, які б підтверджували укладення договору банківського вкладу у письмовій формі. Наявність заяви № SAMDN від 20 серпня 2013 року без підтвердження внесення грошової суми на депозитний рахунок банку не може свідчити про дотримання письмової форми договору банківського вкладу.

Помилковим є аргумент апелянта про те, що він вважав, що заяви № SAMDN від 20 серпня 2013 року, підписаної працівником Вижницького відділення АТ КБ «ПриватБанк», було достатньо для підтвердження укладення договору банківського вкладу в письмовій формі.

З пунктів 2.3.1-2.3.8 Керівництва по депозитним процедурам фізичних осіб ПриватБанку вбачається, що при прийманні депозитного вкладу укладається письмовий договір (відповідно до пункту 2.1 «Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами) між банком та вкладником.

Операціоніст вносить дані, необхідні для заведення депозитної угоди в програмний комплекс Приват48. Бланк депозитного договору доступний для друку тільки після внесення клієнтом грошових коштів в касу банку і проведення операції касиром. Договір повністю роздруковується з Приват48 в двох екземплярах (для банка та клієнта).

Після внесення грошей в касу та пред`явлення операціоністу оплаченої квитанції, операціоніст видає вкладнику повністю оформлений договір. Клієнт отримує договір з графічним зображенням печатки банку та факсимільним підписом Голови Правління банку, надрукованим з ПК Приват48. Ніякого додаткового до оформлення бланку договору не вимагається (а.с.169-175).

З пояснень учасників справи та наданих ними доказів вбачається, що ОСОБА_2 був ознайомлений з вказаними положеннями Керівництва по депозитним процедурам фізичних осіб ПриватБанку, а тому знав про необхідність отримання письмового договору банківського вкладу, підписаного Головою Правління банку.

Апеляційний суд вважає помилковим посилання апелянта на невідповідність висновків суду першої інстанції висновкам, викладеним у висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові 10 квітня 2019 року у справі №463/5896/14-ц.

Вказаний правовий висновок стосується правовідносин, де вкладнику було видано документ на підтвердження внесення коштів, який не відповідає певним вимогам законодавства й умовам договору банківського вкладу. У даному випадку в матеріалах відсутні будь-які письмові докази, які б підтверджували внесення позивачем коштів в сумі 230 000 грн на депозитний рахунок банку.

Помилковим є також посилання апелянта на обставини, які були встановлені в ході розгляду цивільної справи №713/1187/14-ц та ухвалені за наслідком такого судового розгляду рішення суду.

У цивільній справі №713/1187/14-ц не була предметом судового розгляду вимога щодо повернення грошових коштів за договором банківського вкладу, укладеного на підставі заяви № SAMDN від 20 серпня 2013 року. Судові рішення за наслідками розгляду цивільної справи №713/1187/14-ц стосувалися іншого договору банківського вкладу та інших обставин.

Не заслуговують на увагу аргументи апелянта про те, що показання свідків є належними та допустимими доказами у даній справі.

Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків, що встановлено частиною 1 статті 218 ЦК України.

Зі змісту абзацу 2 частини 1 статті 218 ЦК України не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Випадки, коли показання свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, прямо визначені у ЦК України (зокрема у частині 2 статті 937, частині 3 статті 949 цього Кодексу).

Якщо договір має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків, зокрема для підтвердження внесення коштів з метою укладення договору банківського вкладу.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 182/2462/16-ц.

Виходячи із принципу, що доказування покладається на того, хто стверджує, а не на того, хто заперечує, можна дійти висновку, що сторона позивача повинна доводити обставини, на яких ґрунтуються її вимоги, а сторона відповідача - обставини, на яких ґрунтуються її заперечення.

Принципи змагальності та диспозитивності відображають основні властивості цивільного судочинства, які реалізуються у тому, що збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони, а суд оцінює надані сторонам матеріали.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції були належним чином оцінені подані сторонами докази, вірно встановлені обставини справи та правильно застосовані норми матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , від імені та в інтересах діє ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 04 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 27 травня 2020 року.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: А.І. Владичан

І.Н. Лисак