Справа № 127/7934/18
Провадження № 22-ц/801/113/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бойко В. М.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2020 рокуСправа № 127/7934/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Оніщука В.В (суддя-доповідач),

суддів: Копаничук С.Г., Медвецького С.К.,

з участю секретаря судового засідання: Богацької О.М.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 листопада 2019 року, постановлене у складі судді Бойко В.М., в залі суду,

в с т а н о в и в:

В квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні власністю.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він є власником будинковолодіння і земельної ділянки площею 0,0856га, кадастровий номер :02:087:0013 по АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 17 лютого 2010 року, витягом від 11 березня 2010 року, технічним паспортом виконаним КП «ВМБТІ» від 26 жовтня 2009 року, договором купівлі-продажу від 19 червня 2006 року, державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯБ 705917 зареєстрованого 28 листопада 2006 року.

Позивачем вказано, що при відновленні меж земельної ділянки, які проводилось із залученням розробника документації із землеустрою ДП «Поділлягеодезкартографія» у вересні 2017 року стало відомо, що межі ділянки (фактично встановлені паркани) не відповідають правовстановлюючим документам, що вбачається із зведеного кадастрового плану виконаного 26 вересня 2017 року.

У зв`язку із зимовим періодом позивач у березні 2018 року уклав договір підряду з ПП «Практик-Буд» на виконання робіт щодо демонтажу цегельного паркану на земельній ділянці №:02:087:0013, розташованій у АДРЕСА_1 , належної замовнику на підставі державного акту серії ЯБ №705917 виданого 28 листопада 2006 року та встановлення нового паркану з матеріалів замовника між будинковолодіннями АДРЕСА_2 , по межі земельної ділянки згідно кадастрового плану виконаного ДП «Поділлягеодезкартографія 26 вересня 2017 року. Однак, власники будинковолодіння АДРЕСА_3 , чинять фізичні перешкоди у виконанні вказаних робіт з огляду на те, що не погоджуються з межею, що має бути відновлена, згідно правовстановлюючих документів, що вбачається із листа ПП «Практик-буд» від 05 березня 2018 року.

З урахуванням уточнених змін, ОСОБА_1 звернувшись в суд просив усунути перешкоди у користуванні власністю (земельною ділянкою площею 0,0856 га, кадастровий номер :02:087:0013 по АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не чинити перешкоди при встановлені (відновлені) твердих меж (паркану) між земельними ділянками по АДРЕСА_2 , відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ 705917 зареєстрованого 28 листопада 2006 року.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25 листопада 2019 року позов задоволено.

Усунуто перешкоди ОСОБА_1 у користуванні власністю (земельною ділянкою площею 0,0856 га, кадастровий номер :02:087:0013 по АДРЕСА_1 ) шляхом зобов`язання ОСОБА_2 ти ОСОБА_3 не чинити перешкоди при встановленні (відновленні) твердих меж (паркану) між земельними ділянками по АДРЕСА_2 , згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ 705917, зареєстрованого 28 листопада 2006 року.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції свій висновок обґрунтував тим, що позивачем доведено, що йому на підставі державного акту на право власності належить земельна ділянка, межі якої не відповідають правовстановлюючим документом, тому з метою усунення перешкод у користуванні ОСОБА_1 належною йому земельною ділянкою, слід зобов`язати ОСОБА_2 і ОСОБА_3 не чинити перешкоди при встановленні (відновленні) твердих меж паркану між вказаними земельними ділянками.

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, у якій зазначає про неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. У апеляційній скарзі зазначено, що позивачем не було дотримано механізму щодо встановлення меж земельних ділянок і будь-яких перешкод у виконанні робіт по встановленню меж відповідачі позивачу не чинили.

Також, скаржник просила застосувати строки позовної давності, оскільки паркан було збудовано позивачем в 2009 році, а звернувся він із даним позовом до суду лише у 2018 році, тобто через 9 років.

З підстав викладених у апеляційній скарзі, ОСОБА_3 просила рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 листопада 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

18 грудня 2019 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу у якому вказано, що рішення суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні, оскільки суд правильно визначив характер спірних правовідносин та застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню, а тому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 та її представник апеляційну скаргу підтримали з посиланням на викладені в ній обставини, а також апеляційну скаргу підтримала відповідач ОСОБА_2 ..

Позивач ОСОБА_1 та його представник в судовому засіданні апеляційну скаргу не визнали, вказавши на її безпідставність та законність і обґрунтованість рішення суду.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач є власником будинковолодіння і земельної ділянки площею 0,0856га, кадастровий номер :02:087:0013 по АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 17.02.2010р., витягом від 11.03.2010р., технічним паспортом виконаним КП «ВМБТІ» від 26.10.2009р., договором купівлі-продажу від 19.06.2006р., державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯБ 705917 зареєстрованого 28.11,2006р. ( а.с.6-13)

Згідно витягу із державного земельного кадастру від 26.03.2018р. земельна ділянка по АДРЕСА_3 зареєстрована за гр. ОСОБА_4 на підставі державного акту від 24.09.2004р. серії ВН 107972.

Судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є спадкоємцями після смерті батька ОСОБА_4 .

В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що при відновленні меж земельної ділянки, які проводилось із залученням розробника документації із землеустрою ДП «Поділлягеодезкартографія» у вересні 2017 року стало відомо, що межі ділянки (фактично встановлені паркани) не відповідають правовстановлюючим документам, однак власники будинковолодіння АДРЕСА_3 , чинять фізичні перешкоди у виконанні робіт зі знесення паркану та відновлення меж згідно правовстановлюючих документів.

За змістом статей 13, 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом. Основний Закон України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю відповідно до закону.

Земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування (статті 79, 79-1 ЗК України).

Згідно зі статтею 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Згідно статті 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані, зокрема, не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства.

Власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (стаття 103 ЗК України).

Відповідно до частини першої статті 106 ЗК України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.

Частиною другою статті 90 ЗК України визначено, що порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Одним із способів захисту прав на земельну ділянку є відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав, а також застосовування інших, передбачених законом, способів (стаття 152 ЗК України).

Згідно зі статтею 107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації, яка відповідно до статті 193 ЗК України містить сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим земельних ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристику, розподіл серед власників землі та землекористувачів.

Відповідно до частин першої, другої статті 198 ЗК України кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Кадастрова зйомка включає: геодезичне встановлення меж земельної ділянки; погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами; відновлення меж земельної ділянки на місцевості; встановлення меж частин земельної ділянки, які містять обтяження та обмеження щодо використання землі; виготовлення кадастрового плану.

Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються та затверджуються в порядку, встановленому ЗК України (частина друга статті 50 Закону України «Про землеустрій»).

Згідно зі статтею 55 цього Закону технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) включає, зокрема, план меж земельної ділянки, складений за результатами зйомки, на якому відображаються зовнішні межі земельної ділянки із зазначенням власників (користувачів) суміжних земельних ділянок, усі поворотні точки меж земельної ділянки, лінійні проміри між точками на межах земельної ділянки, межі вкраплених земельних ділянок із зазначенням їх власників (користувачів).

Пунктами 4.1-4.4 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376 (далі - Інструкція), встановлено, що відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок. Власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до статті 186 ЗК України документації із землеустрою. У разі відсутності такої документації розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки встановити неможливо, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У разі коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема зі встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин.

Пунктом 3.12 Інструкції передбачено, що закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою.

Технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) включає, зокрема, акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання, який включається до документації із землеустрою після виконання робіт із встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками. Цей акт складається згідно з додатком 2 до Інструкції і підписується власниками/користувачами суміжних земельних ділянок на підтвердження відсутності претензій щодо існуючих меж земельної ділянки.

Системний аналіз зазначених положень законодавства дає підстави для висновку, що погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками (користувачами) є необхідним при виділенні земельної ділянки у власність і забезпечує уникнення технічних помилок та порушення прав землекористувачів.

Погодження меж земельної ділянки є складовою частиною кадастрового плану, який, у свою чергу, є складовою частиною технічної документації, необхідної для передачі земельних ділянок у власність чи в користування. Встановлення меж земельної ділянки по суті зводиться до вирішення питань, чи не належить земельна ділянка іншому власнику чи правомірному користувачеві та чи не накладаються межі земельної ділянки на суміжні земельні ділянки.

У позовній заяві ОСОБА_1 вказує на те, що під час проведення робіт ДП «Поділлягеодезкартографія» з виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі йому стало відомо про невідповідність фактичних меж земельної ділянки правовстановлюючим документам.

Разом з тим, як слідує з листа ДП «Поділлягеодезкартографія» від 08.02.2019 року вказаним підприємством не проводились роботи із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки позивача та відповідна технічна документація не виготовлялась.

Уже в ході розгляду справи в суді першої інстанції на замовлення позивача ТОВ «Поділля Інжагробуд» 30 січня 2020 року було виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд гр. ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Як видно із наданої технічної документації, межі земельної ділянки не погоджувались з усіма землекористувачами, акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання також не підписаний усіма суміжними землекористувачами, а наявні підписи гр. ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не посвідчені в установленому порядку.

Більше того, технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд гр. ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 не погоджено та не затверджено органом місцевого самоврядування.

Відповідно до частин першої - третьої статті 158 ЗК України земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом (частини четверта, п`ята статті 158 ЗК України).

У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року N 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" роз`яснено, що згідно зі ст. 158 ЗК суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу влади з питань земельних ресурсів.

Проте суд першої інстанції наведені положення земельного законодавства та роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 залишив поза увагою, не врахував те, що згідно зі ст. ст. 106, 158 ЗК України спір про встановлення чи відновлення меж земельних ділянок підвідомчий суду лише в частині не погодження з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу влади з питань земельних ресурсів.

Відповідно до положень ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Звернення позивача до суду із позовними вимогами про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок до вирішення цього питання органом місцевого самоврядування чи органом влади з питань земельних ресурсів, а також за відсутності факту винесення таких меж в натурі та належно оформленої земельно-кадастрової документації, є передчасним.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що встановлення чи відновлення меж земельних ділянок віднесено до компетенції органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади, що забезпечують формування державної політики у сфері земельних відносин, а тому суд не може підміняти державний орган і вирішувати питання віднесенні законом до сфери їх виключних повноважень.

Згідно зі статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

У п. 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Разом з тим, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували що діями відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 чиняться перешкоди позивачу у відновленні меж земельної ділянки та демонтажу збудованого ним паркану.

Повідомлення ПП «Практик БУД» на ім`я ОСОБА_1 не вказує на те, що саме відповідачами у справі чинились перешкоди під час демонтажу паркану, при цьому доказів будь-яких звернень до органу місцевого самоврядування та поліції з приводу перешкод у користуванні власністю, позивач не надав.

За відсутності інших доказів, лист ПП «Практик БУД» не може бути покладений в основу судового рішення в якості доказу дій відповідачів, якими порушується його право власності чи законного володіння в розумінні ст. статей 391, 396 ЦК України.

Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_2 і ОСОБА_3 чиняться перешкоди у користування земельною ділянкою, є не доведеними.

Суд першої інстанції вищевказані обставини не врахував та дійшов помилкового висновку про задоволення позову.

Щодо доводів апеляційної скарги про застосування до спірних правовідносин позовної давності, то вказані доводи є безпідставними.

У статті 268 ЦК України наведено невичерпний перелік вимог, на які позовна давність не поширюється. У частині другій цієї статті передбачено, що законом можуть бути встановлені також інші вимоги, на які не поширюється позовна давність, але в деяких випадках позовна давність не може поширюватись і на інші категорії вимог, хоча про це прямо й не зазначено у законі.

Так, позовна давність не може поширюватися на вимоги про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, оскільки у такому разі йдеться про так зване триваюче правопорушення. Власник може пред`явити такий позов у будь-який час незалежно від того, коли почалося порушення його прав. Обов`язковою умовою негаторного позову є існування порушення прав власника на час пред`явлення такого позову.

Особа будучи власником нерухомого майна, не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, а тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення.

Подібного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі №653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18).

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є:1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, як ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, які зроблені з порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Згідно частини 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки відповідач ОСОБА_3 звільнена від сплати судового збору, тому з ОСОБА_1 слід стягнути на користь держави 1585,8 грн. судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 листопада 2019 року скасувати та постановити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні власністю відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь на користь держави 1585,8 грн. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: В.В. Оніщук

Судді: С.Г. Копаничук

С.К. Медвецький