Єдиний унікальний номер 243/9106/19
Номер провадження 22-ц/804/85/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2020 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Соломахи Л.І.,

суддів Канурної О.Д., Мальованого Ю.М.,

за участю

секретаря судового засідання Самойленко Г.В.

позивача ОСОБА_1

представника позивача - адвоката Гур`єва В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області у залі судових засідань № 3 цивільну справу № 243/9106/19 за позовом ОСОБА_1 до Горлівської міської ради Донецької області про визнання права власності в порядку спадкування за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 24 вересня 2019 року у складі судді Воронкова Д.В., -

В С Т А Н О В И В:

12 серпня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Горлівської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування.

Зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_2 , після смерті якої залишилося спадкове майно, а саме: двокімнатна квартира, розташована в АДРЕСА_1 , жилою площею 29,3 кв.м, загальною площею 54,3 кв.м, яка належала їй відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом та угоди про розподіл спадкового майна, посвідчених нотаріально 08 вересня 1999 року.

За життя мати заповіт не складала. Єдиним спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_2 є він, її син ОСОБА_1 .

У передбачений законом строк він звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини.

20 травня 2019 року приватним нотаріусом Краматорського міського нотаріального округу Соловйовою С.С. винесено постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно спадкодавця з тієї причини, що він не надав оригінали правовстановлюючих документів на квартиру.

Надати оригінали правовстановлюючих документів він не може, оскільки вони були втрачені ще за життя матері. Він не може надати і довідку з Бюро технічної інвентаризації м.Горлівка, оскільки на території, де проводиться антитерористична операція, не залишилося органів, організацій тощо, які діють на підставі Конституції та Законів України.

В Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна інформація щодо об`єкта нерухомого майна - зазначеної квартири відсутня.

Посилаючись на норми статей 328, 1216, 1218, 1268, 1297, 392 ЦК України, вважає, що у зв`язку із втратою документів право власності на квартиру за ним може бути визнано в судовому порядку, у зв`язку з чим просив визнати за ним в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Одеса, право власності на двохкімнатну квартиру АДРЕСА_2 , жилою площею 29,3 кв.м, загальною площею 54,3 кв.м (а.с. 2 - 3).

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 24 вересня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено (а.с. 11 - 14).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є спадкоємцем померлої ОСОБА_2 . Проте суду не надано жодного належного доказу на підтвердження факту, що квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_3 , належала за життя ОСОБА_2 на праві власності, що робить неможливим визнання права власності в порядку спадкування на вказану квартиру за ОСОБА_1 . Надані позивачем копія свідоцтва про право на спадщину за законом та копія угоди про розподіл спадкового майна від 08 вересня 1999 року, копія технічного паспорту від 13 липня 1999 року не відповідають вимогам, встановленим статтями 78, 95 ЦПК України. Позивач та його представник своїм правом взяти участь у судовому засіданні не скористалися, з будь-якими клопотаннями про витребування доказів, допит свідків або вчинення інших процесуальних дій, направлених на доведеність позовних вимог, до суду не зверталися (а.с. 33).

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 в апеляційній скарзі посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 24 вересня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на підтвердження своїх позовних вимог він надав суду ксерокопії правовстановлюючих документів на квартиру, виданих на ім`я його матері, а саме: копії свідоцтва про право на спадщину за законом, угоди про розподіл спадкового майна, технічного паспорту. Однак суд не прийняв зазначені письмові докази, послався на те, що вони не відповідають вимогам статей 78, 95 ЦПК України.

Вважає, що вказані ксерокопії правовстановлюючих документів на квартиру не можна кваліфікувати як недопустимі докази по справі (ст. 78 ЦПК). Вони були засвідчені належним чином, відповідно до вимог статті 95 ЦПК України, тому є належними письмовими доказами.

Вважає, що право власності на квартиру в порядку спадкування після смерті його матері ОСОБА_2 за ним може бути визнано в судовому порядку.

Крім того, зазначає, що судом при ухваленні оскаржуваного рішення було порушено вимоги глави 11 ЦПК України, оскільки через неявку належним чином повідомленого відповідача суд мав ухвалити заочне рішення по справі (а.с. 36 - 37).

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 28 листопада 2019 року за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 відкрито апеляційне провадження (а.с. 71 - 73).

Згідно матеріалів справи позивач ОСОБА_1 зареєстрований у АДРЕСА_4 .

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Горлівська міська рада має юридичну адресу: Донецька область, місто Горлівка, проспект Перемоги, 67 (а.с. 68 - 70).

Місто Горлівка Донецької області відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085-р належить до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Сторони про постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою позивача були повідомлені відповідно до Закону України від 12 серпня 2014 року № 1632-VII "Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції" шляхом розміщення 02 грудня 2019 року інформації на офіційному веб-порталі судової влади з посиланням на веб-адресу судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень (а.с. 76).

Письмовий відзив на апеляційну скаргу позивача відповідачем - Горлівською міською радою на час розгляду справи не наданий.

Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 16 грудня 2019 року справа була призначена до розгляду у судовому засіданні на 22 січня 2020 року (а.с. 80 - 82).

В судове засідання апеляційного суду 22 січня 2020 року позивач, його представник - адвокат Гур`єва Л.М., яка діяла на підставі ордера серії ДН № 091844 від 22 листопада 2019 року (а.с. 59), та представник відповідача не з`явилися.

Від позивача ОСОБА_1 з електронної пошти адвоката Гур`євої Л.М. 22 січня 2020 року надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку з виниклими труднощами у транспортному пересуванні сполученням Горлівка - Бахмут (а.с. 90 - 91).

Представник відповідача - Горлівської міської ради у судове засідання не з`явився; причини неявки представника відповідач апеляційному суду не повідомив.

За клопотанням позивача ухвалою Донецького апеляційного суду від 22 січня 2020 року розгляд справи відкладено на 05 лютого 2020 року (а.с. 94 - 96).

В судове засідання 05 лютого 2020 року з`явилися позивач та його представник - адвокат Гур`єв В.М., який діє на підставі ордера серії ДН № 110982 від 05 лютого 2020 року (а.с. 104).

Представник відповідача - Горлівської міської ради в судове засідання 05 лютого 2020 року не з`явився. Відповідач - Горлівська міська рада про дату, час та місце розгляду справи 05 лютого 2020 року повідомлений відповідно до частини першої статті 11 Закону України від 12 серпня 2014 року № 1632-VII "Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції" шляхом розміщення 24 січня 2020 року інформації на офіційному веб-порталі судової влади з посиланням на веб-адресу ухвали суду про відкладення розгляду справи в Єдиному державному реєстрі судових рішень (а.с. 98).

Відповідач причини неявки у судове засідання 05 лютого 2020 року представника не повідомив і відповідно до частини третьої статті 131 ЦПК України вважається, що представник відповідача не з`явився у судове засідання без поважних причин.

Апеляційний суд визнав можливим почати розгляд справи у відсутність представника відповідача, явка якого у судове засідання обов`язковою не визнавалася, оскільки відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Гур`єв В.М. доводи апеляційної скарги підтримали, просили апеляційну скаргу задовольнити, рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні надав витребувані у нього ухвалою апеляційного суду від 16 грудня 2019 рокуоригінали письмових доказів:

- свідоцтво про право на спадщину за законом, яке видано 08 вересня 1999 року Першою горлівською державною нотаріальною конторою, зареєстровано в реєстрі за № 3410, згідно якого спадкоємцем майна ОСОБА_3 ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , є в рівних частках кожний: його дружина ОСОБА_3 ОСОБА_5 , його син ОСОБА_3 ОСОБА_6 ; спадкове майно, на яке видано це свідоцтво складається, зокрема, з двохкімнатної квартири номер АДРЕСА_1 ;

- угоду про розподіл спадкового майна від 08 вересня 1999 року між ОСОБА_3 ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , яка посвідчена Першою горлівською державною нотаріальною конторою, зареєстровано в реєстрі за № 3411.

У судовому засіданні 05 лютого 2020 року була оголошена перерва до 12 лютого 2020 року.

У судовому засіданні 12 лютого 2020 року представник позивача - адвокат Гур`єв В.М. свою правову позицію підтримав.

Позивач, представник відповідача - Горлівської міської ради у судове засідання 12 лютого 2020 року не з`явилися.

Позивач про розгляд справи 12 лютого 2020 року повідомлений під розписку апеляційним судом при оголошенні у судовому засіданні 05 лютого 2020 року перерви (а.с. 113).

Відповідач - Горлівська міська рада про дату, час та місце розгляду справи 12 лютого 2020 року повідомлений відповідно до частини першої статті 11 Закону України від 12 серпня 2014 року № 1632-VII "Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції" шляхом розміщення 07 лютого 2020 року інформації на офіційному веб-порталі судової влади (а.с. 115).

Відповідач причини неявки у судове засідання 12 лютого 2020 року представника не повідомив і відповідно до частини третьої статті 131 ЦПК України вважається, що представник відповідача не з`явився у судове засідання без поважних причин.

Апеляційний суд визнав можливим продовжити розгляд справи у відсутність позивача, представник якого з`явився у судове засідання, та представника відповідача, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалася.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково.

Відповідно до частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Суд першої інстанції правильно встановив, що до спірних спадкових правовідносин підлягають застосуванню норми книги шостої ЦК України "Спадкове право".

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (частина третя статті 1223 ЦК).

Суд першої інстанції встановив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 ОСОБА_8 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області. Згідно свідоцтва про смерть ОСОБА_2 померла у м. Одеса Одеської області Україна у віці 84 років, про що 17 листопада 2018 року складено відповідний актовий запис № 11911 (а.с. 5).

Відповідно ІНФОРМАЦІЯ_1 після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина.

Суд першої інстанції правильно встановив, що позивач ОСОБА_1 є сином померлої ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 , виданим повторно 06 лютого 1970 року Центрально-Міським районним бюро ЗАГС м. Горлівка Донецької області (а.с. 6). Тобто, позивач ОСОБА_1 відповідно до статті 1261 ЦК України є спадкоємцем першої черги за законом.

Згідно постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 20 травня 2019 року (вих. № 655/02-31), яка складена приватним нотаріусом Краматорського міського нотаріального округу Соловйовою С.С., ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . В постанові зазначено, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна інформація щодо об`єкта нерухомого майна - квартири АДРЕСА_2 , відсутня. Спадкоємець не має можливості надати відповідну довідку з Бюро технічної інвентаризації, оскільки на території, де проводиться антитерористична операція, не залишилося органів, які діють на підставі Конституції та Законів України (а.с. 10).

Відповідно до підпунктів 4.15, 4.18 пункту 4 "Видача свідоцтва про право на спадщину за законом" глави 10 "Видача свідоцтв про право на спадщину" розділу II "Порядок вчинення окремих видів нотаріальних дій" Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу I цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна (п/п 4.15).

Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку (п/п 4.18).

Відповідно до підпунктів 1.2, 1.6 пункту 1 "Документи, що подаються нотаріусу при вчиненні правочину про відчуження та заставу майна" глави 2 "Посвідчення правочинів про відчуження та заставу майна" розділу II "Порядок вчинення окремих видів нотаріальних дій" Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, право власності на житловий будинок, квартиру, дачу, садовий будинок, гараж, інші будівлі і споруди, земельну ділянку, що відчужуються, може бути підтверджено, зокрема, одним з таких документів або їх дублікатів: нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу, пожертви, довічного утримання (догляду), ренти, дарування, міни, спадковим договором; свідоцтвом про придбання арештованого нерухомого майна з публічних торгів (аукціонів); свідоцтвом про придбання заставленого майна на аукціоні (публічних торгах); свідоцтвом про право власності; державним актом на право власності на земельну ділянку; свідоцтвом про право на спадщину; свідоцтвом про право власності на частку в спільному майні подружжя; договором про поділ спадкового майна; договором про припинення права на утримання за умови набуття права на нерухоме майно; договором про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно; договором про виділення частки в натурі (поділ); іпотечним договором, договором про задоволення вимог іпотекодержателя, якщо умовами таких договорів передбачено передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки; рішенням суду; договором купівлі-продажу, зареєстрованим на біржі, укладеним відповідно до вимог законодавства тощо (п/п 1.2).

Крім документа, що посвідчує право власності на житловий будинок, квартиру, садибу та інше нерухоме майно, право власності на яке підлягало реєстрації відповідно до законодавства, що діяло на момент його виникнення, та не зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, долучається документ, що підтверджує державну реєстрацію права власності на це майно (крім випадків, коли відомості про державну реєстрацію права власності містяться в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, який є архівною складовою частиною Державного реєстру речових прав на нерухоме майно) (п/п 1.6).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в постанові від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Звертаючись до суду за оформленням права на спадщину за правилами позовного провадження, позивач посилався на те, що не може надати нотаріусу правовстановлюючі документи на нерухоме майно - квартиру, яка входить до складу спадщини, оскільки такі були втрачені за життя спадкодавця ОСОБА_2 .

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Судова практика виходить з того, що позивачем у зазначених спорах у порядку правонаступництва може виступати спадкоємець, який прийняв спадщину відповідно до вимог статей 1268 - 1270 ЦК України.

З постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 20 травня 2019 року вбачається, що позивач ОСОБА_1 прийняв спадщину та звернувся до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с. 10).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до частин першої, другої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

На підтвердження заявлених позовних вимог, а саме, підтвердження права власності спадкодавця ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 позивачем суду були надані:

- світлокопія свідоцтва про право на спадщину за законом, яке видано 08 вересня 1999 року Першою горлівською державною нотаріальною конторою, зареєстровано в реєстрі за № 3410, згідно якого спадкоємцем майна ОСОБА_3 ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , є в рівних частках кожний: його дружина ОСОБА_3 ОСОБА_8 , його син ОСОБА_3 ОСОБА_6 ; спадкове майно, на яке видано це свідоцтво складається, зокрема, з двохкімнатної квартири номер АДРЕСА_1 (а.с. 7);

- світлокопія угоди про розподіл спадкового майна від 08 вересня 1999 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , яка посвідчена Першою горлівською державною нотаріальною конторою, зареєстровано в реєстрі за № 3411; згідно угоди жила квартира, яка знаходиться у АДРЕСА_3 , переходить на праві власності ОСОБА_2 (а.с. 8).

На світлокопіях цих документів є засвідчувальний напис "згідно з оригіналом", дата та підпис без зазначення прізвища та ініціалів особи, яка підтвердила відповідність копії письмового доказу оригіналу.

Відповідно до частини першої, другої статті 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до частин четвертої - п`ятої статті 95 ЦПК України копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу.

Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який заходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Відповідно до частини шостої статті 95 ЦПК України якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Отже, копія письмового доказу не береться судом до уваги, якщо на вимогу учасника справи або суду оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії оригіналу.

Суд першої інстанції зазначеного не врахував та, не витребувавши у позивача оригінали письмових доказів, дійшов передчасного висновку про те, що надані позивачем копії письмових доказів не відповідають вимогам, встановленим статтями 78, 95 ЦПК України.

З метою перевірки доводів апеляційної скарги позивача, що надані ним світлокопії свідоцтва про право на спадщину за законом та угоди про розподіл спадкового майна від 08 вересня 1999 року засвідчені належним чином, апеляційний суд в порядку підготовки справи до розгляду ухвалою від 16 грудня 2019 рокувитребував у позивача оригінали Свідоцтва про право на спадщину за законом, яке видано 08 вересня 1999 року Першою горлівською державною нотаріальною конторою, зареєстровано в реєстрі за № 3410, та Угоди про розподіл спадкового майна від 08 вересня 1999 року, яка посвідчена Першою горлівською державною нотаріальною конторою, зареєстровано в реєстрі за № 3411 (а.с. 80 - 82).

У судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_1 надав оригінали витребуваних апеляційним судом документів, які були досліджені у судовому засіданні та встановлена відповідність наданих позивачем до суду першої інстанції копій письмових доказів їх оригіналам (а.с. 106, а.с. 107).

Отже, наданими позивачем оригіналом свідоцтва про право на спадщину за законом, яке видано 08 вересня 1999 року Першою горлівською державною нотаріальною конторою, зареєстровано в реєстрі за № 3410; оригіналом угоди про розподіл спадкового майна від 08 вересня 1999 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , яка посвідчена Першою горлівською державною нотаріальною конторою, зареєстровано в реєстрі за № 3411, підтверджується, що ОСОБА_2 є спадкоємцем майна ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що спадкове майно складається, зокрема, з двохкімнатної квартири номер п`ять АДРЕСА_1 , та належала померлому на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23 квітня 1993 року, виданого підприємством ДОНОРГРЕС згідно з наказом № 54-п від 23.04.1993 року та зареєстрованого в Горлівському бюро технічної інвентаризації за реєстром № 2232 (а.с. 106) та що зазначена квартира згідно угоди про розподіл спадкового майна від 08 вересня 1999 року перейшла на праві власності ОСОБА_2 (а.с. 107).

У свідоцтві про право на спадщину за законом, яке видано 08 вересня 1999 року Першою горлівською державною нотаріальною конторою, зареєстровано в реєстрі за № 3410, зазначено, що воно підлягає реєстрації в Горлівському бюро технічної інвентаризації (а.с. 106).

Проте ні на свідоцтві про право на спадщину за законом, ні на угоді про розподіл спадкового майна не має відмітки про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 ОСОБА_10 на зазначену квартиру.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна станом на 20 січня 2020 року відомості про реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , відсутні (а.с. 89).

Статтею 1299 ЦК України від 16 січня 2003 року, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, встановлено, що якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов`язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна.

Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна.

Згідно пункту 5 "Прикінцевих та перехідних положень"ЦК України від 16 січня 2003 року правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Згідно пункту 1 "Прикінцевих та перехідних положень"ЦК України від 16 січня 2003 року цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року.

Відповідно до статті 560 Цивільного кодексу УРСР від 18 липня 1963 року, який діяв до 01 січня 2004 року (в редакції чинній на час отримання ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину) спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави (статті 534, 553, 555 цього Кодексу).

Відповідно до статті 86 Цивільного кодексу УРСР від 18 липня 1963 року (в редакції чинній на час отримання ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину) право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Відносини власності регулюються Законом України "Про власність", цим Кодексом, іншими законодавчими актами.

Відповідно до частини другої статті 12 Закону УРСР від 07 лютого 1991 року № 697-XII "Про власність" (в редакції чинній на час отримання ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину) громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом.

Відповідно до статті 128 Цивільного кодексу УРСР від 18 липня 1963 року (в редакції чинній на час отримання ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину) право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Передачею визнається вручення речей набувачеві, а так само здача транспортній організації для відправки набувачеві і здача на пошту для пересилки набувачеві речей, відчужених без зобов`язання доставки. До передачі речей прирівнюється передача коносаменту або іншого розпорядчого документа на речі.

Відповідно до частин другої, третьої статті 3 Закону України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" речові права на нерухоме майно, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна в Україні, зокрема, на квартири в багатоквартирних будинках, станом на 08 вересня 1999 року і до 01 січня 2013 року регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема:

- Інструкцією про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, яка була затверджена наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 09 червня 1998 року № 121, який був зареєстрований в Міністерстві юстиції України 26 червня 1998 року за №399/2839 (Інструкція втратила чинність згідно з наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 15 лютого 2002 року № 36),

- Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, яке було затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445.

Інструкція про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, передбачала, що державну реєстрацію права власності на об`єкти нерухомого майна, зокрема, квартири багатоквартирних будинків, здійснюють комунальні підприємства - бюро технічної інвентаризації на підставі правовстановлювальних документів, що на оригіналі правовстановлювального документа робиться реєстраційний напис, а якщо на правовстановлювальному документі, немає місця для реєстраційного напису, то видається реєстраційне посвідчення, яке є невід`ємною частиною такого документа.

У Переліку правовстановлювальних документів, на підставі яких провадиться державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна, що був додатком до цієї Інструкції, зазначені в тому числі Свідоцтва про право на спадщину, видані державними нотаріальними конторами.

Тимчасове положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно передбачало, що реєстрація прав власності на нерухоме майно - це внесення запису до Реєстру прав власності на нерухоме майно у зв`язку з виникненням, існуванням або припиненням права власності на нерухоме майно, що здійснюється бюро технічної інвентаризації за місцезнаходженням об`єктів нерухомого майна на підставі правовстановлювальних документів. Згідно пункту 3.8 цього положення після прийняття рішення реєстратором та внесення запису до Реєстру прав на правовстановлювальних документах робиться відповідна відмітка (штамп) про реєстрацію відповідних прав, видається витяг установленої форми з Реєстру прав та повертаються правовстановлювальні документи власнику (власникам) або уповноваженій ним (ними) особі. До створення Реєстру прав реєстрація прав здійснюється шляхом ведення реєстрових книг, записи яких прирівнюються до даних Реєстру прав (пункт 8.1).

У Переліку правовстановлювальних документів, на підставі яких проводиться реєстрація прав власності на об`єкти нерухомого майна, що був додатком до пункту 2.1 Тимчасового положення про реєстрацію прав власності на нерухоме майно, були зазначені, зокрема Свідоцтва про право на спадщину, видані державними нотаріусами.

Тобто, зазначені підзаконні нормативні акти передбачали державну реєстрацію права власності на нерухоме майно. Проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України від 16 січня 2003 року та Законом України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Отже, при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 "Прикінцевих та перехідних положень"ЦК України.

Враховуючи зазначене, надані позивачем на підтвердження позовних вимог - свідоцтво про право на спадщину за законом та угода про розподіл спадкового майна від 08 вересня 1999 року є належними правовстановлюючими документами, які підтверджують право власності ОСОБА_2 на спірну квартиру.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та дійшов помилкового висновку про те, що позивачем не надано жодного належного доказу на підтвердження факту, що квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_3 , належала за життя ОСОБА_2 на праві власності.

Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, тобто право власності включає в себе три складові: володіння, користування та розпорядження.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_1 за його клопотанням був допитаний в якості свідка та, будучи попередженим про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання, пояснив, що він є єдиним спадкоємцем за законом першої черги після смерті матері ОСОБА_2 . Він же пояснив, що його мати померла у м. Одеса, куди вона виїхала у зв`язку із проведенням на території Донецької області антитерористичної операції. До переміщення у м. Одесу мати постійно проживала у АДРЕСА_1 квартирі АДРЕСА_3 . До її смерті зазначена квартира не відчужувалася.

Пояснення позивача підтверджуються наданою ним копією довідки від 02 лютого 2015 року № 5105/004031 про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, згідно якої станом на 02 лютого 2015 року ОСОБА_3 ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , постійно проживала в АДРЕСА_3 , і 01 лютого 2015 року перемістилася з тимчасово окупованої території (району проведення антитерористичної операції) до АДРЕСА_5 . Довідка видана Управлінням соціального захисту населення у Приморському районі м. Одеси 02 лютого 2015 року; на довідці є відмітки про продовження строку її дії до 02 серпня 2016 року (а.с. 108).

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Згідно із Законом України від 24 грудня 2015 року № 921-VIII, який набув чинності з 13 січня 2016 року, зазначена довідка діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Згідно статті 5 Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону (збройний конфлікт, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства, порушення прав людини та надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру).

Саме у місті Одеса, куди перемістилася у лютому 2015 року, ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 і померла, що підтверджується свідоцтвом про її смерть (а.с. 5).

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Отже, надані позивачем оригінали правовстановлюючих документів, його показання як свідка, копія довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, та копія свідоцтва про смерть ОСОБА_2 , які узгоджуються між собою, є достатніми доказами, які підтверджують право власності спадкодавця ОСОБА_2 на час її смерті на квартиру АДРЕСА_2 .

Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі квартири у багатоквартирному будинку, є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Оскільки спадкодавець ОСОБА_2 набула право власності на спірну квартиру у встановленому законодавством України порядку, право власності спадкоємця ОСОБА_1 на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання.

Та обставина, що інші спадкоємці за законом першої черги після смерті ОСОБА_2 відсутні підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, яке видано ІНФОРМАЦІЯ_4 після смерті батька позивача - ОСОБА_9 , в якому спадкоємцями за законом після його смерті зазначені в рівних частках - дружина ОСОБА_2 та син ОСОБА_1 (а.с. 106).

Доводи апеляційної скарги про порушення судом вимог глави 11 ЦПК України, оскільки через неявку належним чином повідомленого відповідача, суд мав ухвалити заочне рішення по справі, не ґрунтуються на законі та не порушують прав позивача.

Відповідно до частини першої статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4)позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Тобто, заочний розгляд справи є правом, а не обов`язком суду першої інстанції.

Крім того, позивач клопотання про проведення заочного розгляду справи до суду не подавав.

Подавши заяви до суду першої інстанції про розгляд справи у відсутність позивача та його представника (а.с. 25зв, а.с. 26), ні позивач, ні його представник - адвокат Гур`єва Л.М. заяву про те, що вони не заперечують проти заочного розгляду справи, достовірно знаючи, що відповідач має юридичну адресу на території, на якій органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, не подавали. За відсутності такої заяви позивача у суду були відсутні підстави для заочного розгляду справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до пунктів 1, 4 частини першої статті 376 ЦПК України неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, є підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині.

Враховуючи зазначене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 24 вересня 2019 року скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Горлівської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 ) право власності на двохкімнатну квартиру АДРЕСА_6 , в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 ОСОБА_10 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Одеса.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 лютого 2020 року.

Головуючий суддя: Л.І. Соломаха

Судді: О.Д. Канурна

Ю.М. Мальований