ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

07 лютого 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 743/1036/19

Головуючий у першій інстанції Павленко О. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/231/20

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Бечка Є.М.,

суддів: Євстафіїва О.К., Скрипки А.А.,

секретарі: Герасименко Ю.О., Кривопиша Я.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 05 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору купівлі-продажу та зобов`язання повернути майно,

дата та місце складання повного тексту рішення: 08 листопада 2019 року, смт.Ріпки,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив розірвати договір купівлі-продажу від 05 липня 2018 року, укладений між сторонами, посвідчений приватним нотаріусом Ріпкиснського РНО Чернігівської області Мишко М.А., зареєстрований в реєстрі за №861 та зобов`язати ОСОБА_2 повернути позивачу за актом приймання-передачі об`єкт нерухомості матеріальний склад загальною площею 398,6 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що між позивачем та відповідачем 05 липня 2018 року було укладено договір купівлі-продажу, на підставі якого позивач продав відповідачу об`єкт нерухомості матеріальний склад, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 398,6 кв.м. за ціною 57420 грн. Договір посвідчено приватним нотаріусом.

Згідно з п.1.6 цього договору до моменту його підписання відповідач сплатив позивачу 5220 грн, а решту ціни в сумі 52200 грн повинен був сплатити до 30 квітня 2019 року. Сторони домовилися, що на підтвердження розрахунку продавцем подається заява на ім`я нотаріуса, після отримання якої нотаріусом буде зроблена відмітка про повний розрахунок на оригіналі примірника договору купівлі-продажу матеріального складу. До повного розрахунку за договором покупець не має права розпоряджатися об`єктом нерухомості без нотаріально посвідченої згоди продавця (п.1.6 договору). Відповідач у визначений строк не розрахувався з позивачем за переданий йому матеріальний склад, чим порушив умови договору.

Рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 05 листопада 2019 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції виходив з того, що умовами спірного договору не було узгоджено можливості його розірвання за певних умов або обставин, хоча відповідачем і були порушені строки оплати за об`єкт нерухомості, проте вони не є істотними. Також, суду не надано будь-яких доказів того, що внаслідок порушення строків виконання зобов`язання відповідачем, позивачу було завдано шкоди, в результаті якої він був значною мірою позбавлений того, на що розраховував при укладенні спірного договору, оскільки станом на 12 серпня 2019 року його умови відповідачем виконані у повному обсязі, а саме сплачено позивачу суму грошових коштів у розмірі 52200 грн. Суд також зазначив, що порушення, допущене відповідачем у справі під час виконання грошового зобов`язання за відповідним договором купівлі-продажу, не призводить до наслідків, передбачених п.1 ч.1 ст.611 ЦК України, з підстав, встановлених ст.651 ЦК України. Вимога в частині повернення позивачу матеріального складу, оскільки в розрізі даного спору вона є похідною від вимоги про розірвання відповідного договору купівлі-продажу, задоволенню не підлягає.

Не погоджуючись з вказаним рішенням представник ОСОБА_1 адвокат Цапенко С.С. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов ОСОБА_1

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що достатньою підставою для звернення особи до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у вигляді вимоги про припинення правовідношення (розірвання договору) є сам факт порушення договору, якщо таке порушення є істотним, незалежно від того, чи вчинила особа-порушник в подальшому якісь дії по виконанню свого зобов`язання.

Особа, яка подає апеляційну скаргу, зазначає, що за умовами договору відповідач сплатив позивачу 5220 грн, а решту ціни 52200 грн, мав сплатити до 30 квітня 2019 року. Позивач умови договору виконав, а відповідач виконав лише 1/11 частини обумовленої ціни, таке порушення оплати з боку відповідача відповідає критерію «істотного», внаслідок якого позивач був позбавлений того, на що розраховував при укладенні договору. На думку позивача, таке порушення є безумовною і достатньою підставою для розірвання договору в судовому порядку, враховуючи ту обставину, що строк для повного виконання відповідачем зобов`язання згідно з умовами договору давно сплив.

Крім того, сторона позивача зазначає, що п.4.7 договору сторонам роз`яснено зміст ст.ст.691-692, 694,695, 697 ЦК України. Умовами договору передбачено повний розрахунок до 30 квітня 2019 року. Позивач дійсно відмовився приймати грошовий переказ від відповідача, який надійшов 12 серпня 2019 року у зв`язку з втратою інтересу, діяв виключно в межах і у спосіб, передбачений чинним цивільним законодавством. а його вимога про повернення нерухомого майна за договором купівлі-продажу, укладеним із розстроченням платежу, є окремим способом судового захисту порушеного майнового права, не пов`язаним із способом судового захисту у вигляді припинення правовідношення (розірвання договору).

У визначений судом строк від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просить в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі та стягнути з позивача на користь відповідача понесені процесуальні витрати.

Доводи відзиву зводяться до того, що відповідач не заперечує, що між сторонами було укладено договір купівлі-продажу матеріального складу, проте позивач продав об`єкт нерухомості за 6000 доларів США та з метою заощадження коштів на сплату державного мита та податків при оформленні договору наполегливо пропонував провести нотаріальний договір за ціною в 57420 грн. Відповідач вказував, і це також серед іншого було враховано судом першої інстанції, що ним було сплачено позивачу грошові кошти в сумі 4000 доларів США, тобто вказуючи в апеляційній скарзі, що позивач отримав лише 1/11 частини обумовленої договором суми, позивач вводить суд в оману з метою повернення собі нерухомого майна. Відповідач зазначає, що ним було доплачено позивачу решту суми заборгованості, а невиконання зобов`язання зі сплати боргу пов`язано з навмисною бездіяльністю позивача щодо отримання коштів, та позивачем не доведено істотності порушення відповідачем цивільного правопорушення у вигляді прострочення виконання грошового зобов`язання. Також позивачем не доведено в чому саме полягає «значна міра» позбавлення того, на що він розраховував укладаючи договір. Відповідач вважає вимогу щодо розірвання договору купівлі-продажу нерухомого майна та його повернення невиправданою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Судом встановлено, що 05 липня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено Договір купівлі-продажу матеріального складу, який посвідчено приватним нотаріусом Ріпкинського районного нотаріального округу Чернігівської області Мишко М.А. та зареєстрованого в реєстрі за №861. За умовами договору ОСОБА_1 передав у власність за плату ОСОБА_2 об`єкт нерухомості матеріальний склад, що знаходиться в АДРЕСА_1 , загальною площею 398,6 кв.м. (а.с.7-10).

Відповідно до пункту 1.6 цього договору, продаж об`єкту нерухомості вчиняється за 57420 грн, з якої покупець сплатив продавцю 5220 грн до підписання цього договору, сторони підтверджують факт цього розрахунку, а залишок 52200 грн покупець зобов`язується сплатити продавцю до 30 квітня 2019 року. До повного розрахунку за договором, покупець не має права розпоряджатися об`єктом нерухомості без нотаріально посвідченої згоди позивача. На підтвердження факту проведення повного розрахунку за договором, продавцем подається заява на ім`я нотаріуса, після отримання якої, нотаріусом буде зроблена відмітка про повний розрахунок на оригіналі примірника договору купівлі-продажу матеріального складу. Згідно пункту 4.4 договору купівлі-продажу, укладеного між позивачем та відповідачем, в разі невиконання або неналежного виконання його умов, сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України.

ОСОБА_2 05 липня 2018 року на матеріальний склад зареєстровано право приватної власності, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, об`єкт нерухомості (а.с.11-12).

Також вбачається, що ОСОБА_2 свого обов`язку по сплаті 52200 грн в строк до 30 квітня 2019 року не виконав, проте 12 серпня 2019 року оплатив повну вартість матеріального складу, переказавши кошти через ПАТ «Укрпошта» (а.с.42).

Крім того з матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 05 липня 2018 року було укладено договір позики в сумі 52200 грн з виплатою в строк до 30 квітня 2019 року (а.с.38). ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 з вимогою про погашення боргу за даним договором (а.с.39)

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантується право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами ст.6 Конвенції є верховенство права та доступ до правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Право на справедливий суд покриває надзвичайно широке поле різноманітних категорій воно стосується як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур. Своєрідним механізмом, який дозволяє розуміти, тлумачити та застосовувати Конвенцію є практика Європейського суду з прав людини, яку він викладає у своїх рішеннях.

Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд згідно зі ст.6 Конвенції). У справі «Delcourt v. Belgium» Європейський суд зазначив, що у демократичному суспільстві, у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення ст.6 не відповідало б меті та призначенню цього положення.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст.525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 527 ЦК України встановлено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що дії відповідача вказують на порушення ним умов спірного договору, а сам відповідач в силу положень статті 612 Цивільного кодексу України є таким, що прострочив зобов`язання, проте, направлення поштового грошового переказу ОСОБА_1 на спірну грошову суму, доводить факт повного виконання відповідачем свого обов`язку по сплаті вартості матеріального складу.

Доводи апеляційної скарги, що достатньою підставою для звернення особи до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у вигляді вимоги про припинення правовідношення (розірвання договору) є сам факт порушення договору, якщо таке порушення є істотним, незалежно від того, чи вчинила особа-порушник в подальшому якісь дії по виконанню свого зобов`язання, не приймаються апеляційним судом до уваги, оскільки ОСОБА_1 ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції не навів доказів істотності порушення зобов`язання ОСОБА_2 , а саме по собі посилання на те, що відповідачем сплачено лише 1/11 частину обумовленої договором ціни, не відповідає критерію «істотності», оскільки матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_2 повернув обумовлену суму до ухвалення рішення по справі.

Доводи позивача, що полягають у посиланні на п.4.7 Договору, не спростовують правильності висновку по справі, адже також суд першої інстанції вірно послався на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-75цс13 в якій зазначено, що оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України. Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілі стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона. У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

Аргументи апеляційної скарги на законність та обґрунтованість рішення суду не впливають, правильності висновків не спростовують.

Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)», § 23). Апеляційний суд констатує, що судом першої інстанції надано повну оцінку доказів, поданих стороною позивача при розгляді справи.

Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому, відповідно до положень ст.375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Крім того, ст.141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Вбачається, що ОСОБА_2 при перегляді рішення понесені витрати на правову допомогу адвоката в сумі 3000 грн, що підтверджується договором №114 (а.с.125), актом виконаних робіт (а.с.126) та квитанцією (а.с.128), які слід стягнути з ОСОБА_1 на користь відповідача.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 05 листопада 2019 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_2 ) витрати на правову допомогу в сумі 3000 (три тисячі) грн.

Поновити дію рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 05 листопада 2019 року у справі №743/1036/19.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 11 лютого 2020 року

Головуючий: Судді: