Дата документу 19.02.2020 Справа № 317/1852/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №317/1852/18 Головуючий у 1 інстанції: Ачкасов О.М.
Провадження № 22-ц/807/587/20 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«19» лютого 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу з апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 18 листопада 2019 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

В червні 2018 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог зазначило, що ОСОБА_2 на підставі заяви б/н від 24 грудня 2009 року отримала у ПАТ КБ «ПриватБанк» кредит у розмірі 2 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався п.п. 3.2, 3.3 договору.

При укладанні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України.

В порушення норм закону та умов договору ОСОБА_2 зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, у зв`язку з чим станом на 30 квітня 2018 року має заборгованість 83776,56 грн., яка складається з наступного: 1824,20 грн. - заборгованість за кредитом; 72589,50 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 4897,31 грн. заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до умов договору: 500 грн. штраф (фіксована частина); 3965,55 грн. штраф (процентна складова).

На підставі зазначеного просило стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором б/н від 24 грудня 2009 року у розмірі 83776,56 грн. та судові витрати у розмірі 1762 грн.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 18 листопада 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у сумі 1824 грн. 20 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 38 грн. 36 коп.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій зазначило, що відсутність підпису відповідача на тарифах, умовах та правилах не свідчить про неукладеність договору, відповідачем була підписана довідка про умови кредитування, між сторонами були погоджені всі істотні умови договору, в тому числі щодо сплати відсотків, пені та штрафів, просило скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову, в іншій частині рішення суду залишити без змін, стягнути з відповідача судові витрати.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 21 грудня 2019 року апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито, та ухвалою Запорізького апеляційного суду від 17 січня 2020 року справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ч. 2 ст. 369 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Відповідно до пункту другого частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).

Частинами першою, другою, п`ятою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Матеріалами справи підтверджено, що 24 грудня 2009 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 на підставі заяви б/н був укладений кредитний договір, за умовами якого ОСОБА_1 отримала кредитні кошти у розмірі 1000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку № НОМЕР_1 зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік (3% на місяць) на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с.7,8).

В Заяві позичальника відповідач підтвердила свою згоду на те, що банк має право змінити (зменшити, збільшити) кредитний ліміт (а.с.7 зворот.).

Факт отримання коштів за кредитним договором у розмірі 2 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту та строк дії картки № НОМЕР_1 - три роки відповідачем не заперечується (а.с.43-44).

За розрахунком банку заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором у зв`язку з його неналежним виконанням станом на 30 квітня 2018 року становить 83776,56 грн. та складається з: 1824,20 грн. - заборгованість за кредитом; 72 589,50 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 4897,31 грн. заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до умов договору: 500 грн. штраф (фіксована частина); 3965,55 грн. штраф (процентна складова) (а.с.5-6).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша стаття 627 ЦК України).

З матеріалів справи, а саме, заяви позичальника вбачається, що сторони узгодили розмір процентів за користування кредитними коштами 3% на місяць (36% річних) на залишок заборгованості, штраф при порушенні позичальником строків виконання будь-якого зобов`язання, передбаченого договором більш ніж на 90 днів, в розмірі 500 грн.+5% від суми позову (а.с.7 зворот.).

Розмір мінімального щомісячного платежу (7% від заборгованості але не менш ніж 50 грн. та не більше ніж залишок заборгованості) та строки внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітнім, містить Довідка про умови кредитування, яка підписана позичальником ОСОБА_2 ( а.с.8).

За вказаних обставин, помилковим є висновок суду про відсутність узгоджених між сторонами умов нарахування процентів за користування кредитними коштами та штрафних санкцій.

Факт переказу банком кредитних коштів на картковий рахунок і факт користування позичальником банківськими коштами підтверджується випискою із карткового рахунку, відкритого на ім`я ОСОБА_1 на виконання її заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг. Згідно з вказаною випискою ОСОБА_1 користувалась кредитним коштами з лімітом 2000 гривень, періодично знімала кредитні кошти та вносила платежі на погашення кредиту (а.с.67-68).

Виписки по рахунках/карткам ПАТ КБ «ПриватБанк» є належними та допустимими доказами щодо надання Банком кредитних коштів Клієнту, отримання і використання таких коштів Клієнтом, нарахування Банком відсотків, комісії, пені, а також часткового погашення позичальником заборгованості за кредитним договором, що підтверджується Постановою Вищого Господарського суду України від 13.11.2014 р. у справі № 908/4154/13.

За приписами п. п. 5.1, 5.4, 5.5, 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління НБУ № 254 від 18.06.2006 р. інформація, що міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Регістри синтетичного та аналітичного обліку ведуться на паперових носіях або в електронній формі. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа (паперового або електронного). Особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня. Форма особових рахунків затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Як вбачається із позовних вимог Банку, спір між сторонами стосується стягнення заборгованості за договором, а саме: заборгованості за тілом кредиту, відсотками, пенею, а також штрафами (фіксованої частини та процентної складової) після спливу передбаченого договором строку кредитування.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Аналізуючи умови договору та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку, що за договором про надання банківських послуг (при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (стаття 257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (стаття 261 ЦК України).

Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 22 жовтня 2014 року по цивільній справі № 6-127 цс14.

Довідкою банку від 12.02.2019 року №30.1.0.0/2-20180615РВ підтверджується, що ОСОБА_2 отримала дві картки: № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 , строк дії останньої - до 01 січня 2017 року (а.с.70).

За наданим банком розрахунком (а.с.5-6), останній платіж в сумі 500 грн. ОСОБА_2 здійснила 08 березня 2014 року, до суду з позовом банк звернувся 18 червня 2018 року.

Матеріали справи містять заяву ОСОБА_2 про застосування позовної давності (а.с.108-111).

За вказаних обставин, нараховані банком та не сплачені позичальником ОСОБА_2 щомісячні платежі за період з 24.12.2009 року по 18 червня 2015 року (в розмірі 243,80 грн. - прострочене тіло кредиту, 3304,24 грн. - загальна заборгованість за процентами) не підлягають стягненню на користь позивача у зв'язку зі спливом позовної давності.

В той же час позивач не пропустив строк позовної давності для стягнення з відповідача тіла кредиту, починаючи з 19 червня 2015 року та процентів за користування коштами.

Таким чином, стягненню на користь ПАТ КБ «Приватбанк» підлягає заборгованість за тілом кредиту в розмірі 1580 грн. 40 коп. (1824,20 грн. - 243,80 грн. = 1580 грн. 40 коп. )( а.с.5-6).

Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача процентів за користування кредитними коштами колегія суддів виходить з такого.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Частиною другою статті 1050 ЦК України визначено, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

У правовому висновку Великої Палати Верховного Суду по справі №444/9519/12, провадження №14-10 цс 18 від 28 березня 2018 року зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відтак, у межах строку кредитування до 01 січня 2017 року відповідач мала, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 25 числа кожного місяця. Починаючи з 01 січня 2017 року відповідач мала обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Отже нарахування позивачем процентів за користування кредитними коштами після 01 січня 2017 року за кредитним договором, укладеним між сторонами, не відповідає вимогам закону .

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом в розмірі 3% в місяць на суму залишку заборгованості.

За приписами статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Фіксована процентна ставка є незміною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений в договорі розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

За вказаних обставин, нарахування банком процентів за користування кредитними коштами в розмірі 43,20% на рік (3,6 % в місяць), починаючи з 01 квітня 2015 року, є необґрунтованим.

Отже стягненню на користь банку з ОСОБА_2 підлягають проценти за період з 19 червня 2015 року по 01 січня 2017 року в сумі 1195,92 грн. (1580,40 грн. (заборгованість за тілом кредиту) : 360 днів: х 559 днів (фактична кількість днів за користування кредитними коштами) х 36% (річна відсоткова ставка) = 1195,92 грн.).

Матеріалами справи підтверджено, що сторони передбачили цивільно-правову відповідальність за договором у вигляді штрафу в розмірі 500 грн. + 5% від суми позову (а.с.7 зворот.).

Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Таким чином, станом на час закінчення кредитування 01 січня 2017 року відповідач мав сплатити на користь банку штраф у розмірі: 500 грн. - фіксована частина та 138,81 грн. штраф (процентна складова)(1580,40 грн. (заборгованість за кредитом) + 1195,92 грн. (заборгованість за процентами) : 100 х 5% = 138,81 грн.).

Про порушене право банк дізнався 02 січня 2017 року.

Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог. Так, спеціальна позовна давність тривалістю в один рік передбачена, зокрема, для вимог про стягнення неустойки ( пені) - п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України.

Виходячи з дати звернення до суду - 18 червня 2018 року, банк пропустив річний строк спеціальної давності для вимог про стягнення неустойки (пені, штрафу), який закінчився 02 січня 2018 року, а отже позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з позичальника штрафу задоволенню не підлягають.

З огляду на зазначене, згідно зч.ч.1,4 ст.376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову та стягненню з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором № б/н від 24.12.2009 року у сумі 2776 гривень 32 копійки, яка складається з: 1580 гривень 40 коп. - заборгованості за тілом кредиту, 1195 гривень 92 коп. - заборгованості по відсоткам за користування кредитом.

Згідно з частинами першою, тринадцятою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України АТ КБ «ПриватБанк» має право на компенсацію відповідачем суми судового збору, сплаченого за подання позовної заяви, пропорційно до задоволених вимог в розмірі 58,39 грн., суми судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги, пропорційно до задоволених вимог в розмірі 87,59 грн., всього 145,98 грн.

Керуючись ст. ст. 279, 368, 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 18 листопада 2019 року у цій справі скасувати з прийняттям нової постанови наступного змісту.

Позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 24 грудня 2009 року у сумі 2776 гривень 32 копійки, яка складається з: 1580 (тисяча п`ятсот вісімдесят) гривень 40 коп. - заборгованість за тілом кредиту, 1195 (тисяча сто дев`яносто п`ять) гривень 92 коп.- заборгованість по відсоткам за користування кредитом.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір в розмірі 145 (сто сорок п`ять) гривень 98 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складений 19 лютого 2020 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

І.В. Кочеткова