Провадження № 2/344/588/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого-судді Шамотайло О.В.,

секретаря Устинської Н.С.,

з участю позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , третьої особи ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Івано-Франківського міського суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Дорошенко Олени Володимирівни, ОСОБА_5 , третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 та ОСОБА_6 про визнання недійсним правочину дарування та скасування державної реєстрації, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області із позовом до приватного нотаріуса Івано-Франківського міського округу Дорошенко О.В., а також ОСОБА_5 про визнання судом фіктивним договору дарування частини квартири з моменту його вчинення та скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_5 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 29.05.2009р. приватний нотаріус Дорошенко О.В., перебуваючи за межами робочого місця (нотаріальної контори), здійснила виїзд для вчинення нотаріальних дій посвідчення Договору дарування частини квартири АДРЕСА_1 , що укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 .

При цьому, позивач вказала на порушення приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Дорошенко О.В. під час посвідчення договору дарування діючого законодавства, а саме положень Цивільного кодексу України, Закону України «Про нотаріат», а також Інструкції про вчинення нотаріальних дій. Зокрема, на переконання позивача відповідачем1 порушено вимоги ч.1 ст.717 ЦК України, в результаті чого в посвідченому договорі невірно зазначено термін «дарувальник», оскільки по тексту ОСОБА_7 записано саме як «дарувателя», що в свою чергу, на думку позивача, вказує на ненадання зі сторони нотаріуса пункту 1 договору дарування від 29.05.2009р. юридичної значимості. Крім того, в підтвердження невідповідності посвідченого договору дарування, позивач вказала на невідповідність підпису ОСОБА_7 на договорі взірцю підпису, який зазначений у його паспорті, а також не дотримання вимог, передбачених ст.43 та ст. 45 Закону України «Про нотаріат» стосовно порядку встановлення особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії та підписання договору. Враховуючи відповідні аргументи, позивач вказала на фіктивність даного договору дарування, у зв`язку з чим наполягала на визнанні судом такого договору недійсним.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 08.11.2018р. відкрито провадження в даній справі та призначено судовий розгляд.

Відповідач1-приватний нотаріус Дорошенко О.В. скористалася правом на подання відзиву на позовну заяву. Зокрема, відповідач1 проти заявлених позовних вимог заперечила з підстав, наведених у відзиві, який міститься в матеріалах справи. Зазначила, що при посвідченні договору дарування від 29.05.2009р. нею належним чином були встановлені особи сторін договору, з`ясовано їхні наміри, а сам договір містив всі істотні умови, передбачені чинним законодавством. Крім того, приватним нотаріусом заявлено про пропуск позивачем строків позовної давності.

Відповідач 2 ОСОБА_5 в судові засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомляв, про розгляд справи у його відсутності не клопотав, в судове засіданні заперечень з приводу позовних вимог не надав.

Ухвалами суду від 21.01.2019р. та 12.03.2019р. задоволено клопотання позивача та витребувано у відповідача 1 оригінали документів, що стосуються посвідчення договору дарування за реєстраційним №1244, копію реєстраційного посвідчення відповідача1 на межі встановленого їй нотаріального округу станом на 29.05.2009р., журнал реєстру нотаріальних дій за 2009р., копію наказу по особовому складу на підтвердження статусу відповідача1 приватного нотаріуса.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 22.05.2019р. залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 , а також ОСОБА_6 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 подала до суду пояснення, згідно до яких просить відмовити у задоволенні вимог ОСОБА_1 у зв`язку з їх безпідставністю та необгрунтованістю.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_6 в судове засідання не з`явилася, будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомляла, про розгляд справи у її відсутності не клопотала, в судове засіданні заперечень з приводу позовних вимог до суду не надала.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримала та просила про його задоволення з мотивів наведених в позовній заяві, а також додаткових пояснень поданих суду.

Відповідач1 проти позову заперечила з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву, а в подальшому в судове засідання не з`явилась подавши суду заяву про відкладення розгляду справи, однак таке клопотання про відкладення розгляду справи розцінюється судом, як спроби спрямовані на затягування розумного строку розгляду справи, а тому з урахуванням того, що сторона брала участь у судових засіданнях, висловлювала свою позицію з приводу даного спору, суд вважає за можливе ухвалити рішення по суті спору, що узгоджується із положеннями ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, де вказано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

В судовому засіданні третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 та її представником підтримано висловлену ними раніше позицію про безпідставність та необґрунтованість заявлених позовних вимог.

Суд, розглянувши справу в межах доводів позовної заяви, дослідивши матеріали справи, подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Щодо посилань відповідача та третьої сторони про застосування наслідків пропущення строків звернення до суду, то судом не встановлено підтвердження пропуску позивачем строків звернення до суду, адже з моменту на який вказують сторони, як на момент коли позивач дізналася або могла дізнатися про своє порушене право (грудень 2015 року) і до моменту звернення позивачем до суду із вказаним позовом (жовтень 2018 року) не минуло три роки, що підтверджується матеріалами справи. Не може слугувати і такою підставою, на думку суду, також і відлік строків з дати укладеного оспорюваного правочину (29.05.2009 року), адже позивач не була його стороною, і як випливає з матеріалів справи дізналася про нього пізніше.

Судом встановлено, що згідно актового запису про смерть №1513 від 31.10.2011р. помер батько позивача - ОСОБА_7 .

За життя, 29.05.2009р. ОСОБА_7 уклав з ОСОБА_5 договір дарування, згідно до якого ОСОБА_7 подарував, а ОСОБА_5 прийняв у дар належну ОСОБА_7 1/3 частину квартири під АДРЕСА_1 . Зі змісту даного договору вбачається, що частина квартири, яка передана в дар належить ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого Госпрозрахунковою групою з приватизації державного житлового фонду 20-11-1998року на підставі розпорядження міського голови, від 30.10.1998року №461.

Відповідно до ч.2 ст.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідний договір посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Дорошенко О.В. Разом з тим, договір містить інформацію стосовно порядку посвідчення даного правочину, відповідно до якої посвідчення відповідачем1 було здійснено на виклик за адресою: АДРЕСА_2 о 14год.30хв., у зв`язку з похилим віком дарувателя.

Відповідно до наданого відповідачем1 витягу з Реєстру для реєстрації нотаріальних дій за 2009р. (почато 08.05.2009р. №990, закінчено 26.06.2009р. №1455) приватним нотаріусом Дорошенко О.В. за №1244 занесено реєстраційну дію по посвідченню договору дарування частини квартири по виклику за адресою, а саме: АДРЕСА_2 о 14год.30хв. Крім того, сам договір містить інформацію про посвідчення на виклику у зв`язку із похилим віком дарувателя.

Позивачем в обґрунтування фіктивності договору дарування від 29.05.2009р. вказано на порушення відповідачем1 порядку посвідчення договорів, оскільки батько позивача, дарувальник ОСОБА_7 не мав можливості викликати нотаріуса так як прикутий до ліжка, телефону в його кімнаті не було, а отже такі обставини, на переконання позивача, підтверджують відсутність наміру зі сторони дарувальника на реалізацію відчуження належної йому частки квартири.

Порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні встановлено Законом України від 02.09.1993р. № 3425-XII «Про нотаріат».

Частиною 2 ст.1 Закону України «Про нотаріат» (в редакції чинній на момент виникнення правовідносин) передбачено, що вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси).

Згідно п.11 гл.ІІ Наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» нотаріальні дії вчиняються в приміщенні державної нотаріальної контори, у державному нотаріальному архіві, приміщенні, яке є робочим місцем приватного нотаріуса. В окремих випадках, коли фізична особа не може з`явитися в зазначене приміщення, а також коли того вимагають особливості посвідчуваної угоди, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаними приміщеннями, але в межах території діяльності держнотконтори чи визначеного для приватного нотаріуса нотаріального округу.

Якщо нотаріальна дія вчиняється поза приміщенням державної нотаріальної контори, державного нотаріального архіву, приміщенням, яке є робочим місцем приватного нотаріуса, у посвідчувальному написі та в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій записується місце вчинення нотаріальної дії (удома, у лікарні, за місцезнаходженням юридичної особи та ін.) із зазначенням адреси, а також причин, з яких нотаріальна дія була вчинена поза вказаними приміщеннями.

Судом досліджено подані позивачем копії довідок Івано-Франківської центральної міської клінічної лікарні, згідно до яких ОСОБА_7 12.03.2009р. проведено операцію по ампутації правої нижньої кінцівки та 24.05.2007р. поставлено діагноз - ішемічний інсульт.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну свідому уяву про предмет договору та досягли згоди про всі його істотні умови.

Разом з тим, судом враховано, що при посвідченні правочинів і вчиненні деяких інших нотаріальних дій у випадках, передбачених законодавством України (наприклад, при засвідченні справжності підпису на документі), нотаріус перевіряє справжність підписів учасників правочинів та інших осіб, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії.

При посвідченні правочинів нотаріус з`ясовує обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які є учасниками правочинів (ст.44 Закону України «Про нотаріат»), виходячи з того, що цивільною дієздатністю фізичної особи визнається її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та відповідати в разі їх невиконання.

Повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття).

Відповідно до положень ст.30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Обсяг цивільної дієздатності фізичної особи встановлюється цим Кодексом і може бути обмежений виключно у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із положеннями ст.36 ЦК України цивільна дієздатність фізичної особи є обмеженою з моменту набрання законної сили рішенням суду про це. Суд може обмежити цивільну дієздатність фізичної особи, якщо вона зловживає спиртними напоями, наркотичними засобами, токсичними речовинами, азартними іграми тощо і тим ставить себе чи свою сім`ю, а також інших осіб, яких вона за законом зобов`язана утримувати, у скрутне матеріальне становище.

Разом з тим, ч.1 ст.225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, повинна бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Правила ст.225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. У справі слід давати належну оцінку в сукупності з доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч.1 ст.225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Із наданих суду доказів у справі, які вивчені та досліджені, не вбачається встановлених фактів щодо існування рішень судів про обмеження або позбавлення ОСОБА_7 станом на момент укладення договору дарування цивільної дієздатності.

Крім того доказів того, що ОСОБА_8 на час укладення оспорюваного договору дарування мав абсолютну неспроможність розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, позивач суду не надав, що є його процесуальним обов`язком згідно зі ст.ст.12, 81 ЦПК України.

Згідно з ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (ч.1 ст.718 ЦК України).

Відповідно до договору дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Дорошенко О.В., нотаріусом на останній сторінці договору здійснено запис стосовно предмету договору, згідно якого вказано, що частина квартири, що відчужується за договором належить дарувателю ОСОБА_7 на праві особистої власності та отримано ним в порядку безоплатної приватизації державного житлового фонду.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 20.11.1998р., виданого Госпрозрахунковою групою з приватизації державного житлового фонду квартира, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 ) належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_9 та членам її сім`ї: ОСОБА_7 чоловіку та ОСОБА_10 сину в рівних долях.

Відповідно до наданої суду копії свідоцтва про переміну прізвища, імені, по батькові вбачається, що ОСОБА_10 (який в свідоцтві про право власності вказаний як син) 31.07.2002р. було змінено прізвище на ОСОБА_5 , про що відділом реєстрації актів громадянського стану Івано-Франківського управління юстиції зроблено запис №263.

Відповідно до ст.12 Закону України від 19.06.1992р. №2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду» власник приватизованого майна має право розпоряджатися квартирою на свій власний розсуд: продати, подарувати, заповісти, здати в оренду, укласти інші угоди, не заборонені законом.

Відповідно до ч.2 ст.8 Закону «Про приватизацію державного житлового фонду» передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), у тому числі тих, що тимчасово відсутні й за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Оскільки Законом «Про приватизацію державного житлового фонду» не визначено умов, за яких один із членів сім`ї матиме більшу або меншу частку в приватизованому житлі, то частка кожного є рівною.

В свідоцтві про право власності на житло від 20.11.1998р. вказано про рівність долі кожного співвласника у квартирі по АДРЕСА_2 .

Відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого Івано-Франківським обласним бюро технічної інвентаризації 28.05.2009р. для подання в нотаріальну контору з метою відчуження вбачається, що трьохкімнатна квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 належить ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_7 на праві приватної форми власності з часткою у розмірі по 1/3 кожному власнику.

Одночасно судом взято до уваги, що співвласниками трьохкімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 були ОСОБА_9 та члени її сім`ї ОСОБА_5 (попереднє прізвище ОСОБА_10 - син) та ОСОБА_7 (чоловік)

Враховуючи, що ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 20.05.2009р. ОСОБА_7 не було порушено гарантоване положеннями ст.361 ЦК України право на розпорядження своєю часткою у власності на квартиру, оскільки мало місце дарування між співвласниками квартири, які є між собою членами сім`ї і лише в межах належних їм часток.

Згідно ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (ч.1 ст.718 ЦК України).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалася на фіктивність укладеного між ОСОБА_7 та відповідачем 2 та посвідченого відповідачем1 договору дарування.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.234 ЦК Укаїни фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

У пункті 24 постанови Пленуму ВС України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. №9 судам роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (ч.1 ст.722 ЦК України).

При фіктивному правочинові має бути відсутнім намір створити правові наслідки на момент його вчинення, і як наслідок неможливе виникнення будь-яких майнових наслідків (передача майна), оскільки такий правочин не може їх породжувати.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.ч.1 та 5 ст.203 ЦК України, що за правилами ст.215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст.234 ЦК України.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у ст.203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у ст.215 ЦК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

Відповідно до ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Наведене означає, що особа, права якої порушено, має скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.(ст. 77 ЦПК України).

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Матеріали справи не містять наданих позивачем доказів вчинення фіктивного правочину з обох сторін та на підтвердження умислу відповідачів на укладення договору дарування без наміру створення правових наслідків, які ними обумовлювалися, оскільки реєстрація права власності на спірну частину в квартирі АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 згідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №22885850 від 01.06.2009р. свідчить про реальність настання правових наслідків правочину.

Крім того, судом встановлено, що згідно до договору купівлі-продажу від 10.12.2009р. квартира АДРЕСА_1 була придбана ОСОБА_6 та 15.12.2009р. здійснено державну реєстрацію права власності за нею, а надалі на підставі договору купівлі-продажу від 15.08.2017р. власником даної квартири стала ОСОБА_3 .

На основі з`ясованих в судовому засіданні обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, а сама по собі незгода позивача, яка є донькою дарувальника за оспорюваним правочином, із фактом дарування ОСОБА_5 , який є братом позивача належної їх батьку частини квартири не є підставою для задоволення заявлених вимог.

Вирішуючи даний спір суд перевіряє обставини щодо укладення оспорюваного правочину, а також чи відповідає правочин загальним вимогам, зазначеним у ст. 203 ЦК України та вважає, що подані суду позивачем докази ґрунтуються на припущеннях, що є підставою для встановлення необґрунтованості позовних вимог та відмови у задоволенні позову, а крім того судом не встановлено належних підстав вважати, що права та охоронювані законом інтереси позивача були порушені укладенням оспорюваного договору.

Оскільки суд відмовляє у задоволенні вимог позову щодо визнання фіктивним правочину дарування, то не підлягають до задоволенні як похідні від них і вимоги позову про скасування державної реєстрації права власності.

Додатково слід зазначити, що якщо договір дарування посвідчено та зареєстровано у встановленому законом порядку, при цьому у момент складання договору дарувальник підтвердив, що правочин здійснено за доброю волею, то навіть незважаючи на поважний вік дарувальника, відповідний договір є дійсним. Також необхідно вказати, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 лютого 2020 року в справі № 756/6516/16-ц, провадження N 61-13359св19.

Підсумовуючи наведене, суд вважає, що в повній мірі відсутні підстави для задоволення позову.

Розподіл судових витрат підлягає проведенню в порядку, передбаченому ст. 141 ЦПК України

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 2-5,12, 76-81, 141,259, 263-265,268, 273, 354 ЦПК України суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову відмовити.

Стягнути за рахунок державного бюджету з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_3 (РНОКПП - НОМЕР_1 , жительки АДРЕСА_2 ) 1000,00 грн. в рахунок відшкодування понесених судових витрат на отримання правничої допомоги.

Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Івано-Франківського апеляційного суду через Івано-Франківський міський суд.

Суддя О.В. Шамотайло