Єдиний унікальний номер судової справи: № 485/717/20
Номер провадження № 22-ц/812/1803/20 Cуддя - доповідач апеляційного суду - Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2020 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Темнікової В.І., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання Цуркан І.І. ,

за участю: заявниці ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 31 серпня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Квєтки І.А., в приміщенні того ж суду по справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Центральна сільська рада Снігурівського району Миколаївської області про встановлення факту смерті особи в певний час,-

в с т а н о в и л а:

В червні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про встановлення факту смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заявниця зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Шмідтове, Снігурівського району Миколаївської області помер її батько ОСОБА_2 , якого вона поховала наступного дня на кладовищі в с. Шмідтове без отримання свідоцтва про смерть, оскільки за відсутності коштів його тіло не було нею доставлено на дослідження до судово-медичної експертизи, швидку вона не викликала, а фельдшер в селі був відсутній.

Після смерті батька відкрилася спадщина на належне йому право на земельну частку (пай) по КСП «Дружба» розміром 4,41 га в умовних кадастрових гектарах в межах території Центральної сільської ради Снігурівського району Миколаївської області. Для оформлення своїх спадкових прав, з метою отримання свідоцтва про смерть, 26 травня 2020 року вона звернулась до Снігурівського районного відділу ДРАЦС Південного МУМЮ (м. Одеса), яким їй було відмовлено у видачі свідоцтва про смерть її батька через відсутність підстав для реєстрації смерті. 27 травня 2020 року вона звернулась до КНЦ «Центр первинної медико санітарної допомоги» з метою отримання лікарського свідоцтва про смерть, на що їй було також відмовлено оскільки смерть ОСОБА_2 не реєструвалася, такі ж відомості містяться у Снігурівському відділі поліції. Натомість вважає, що смерть її батька підтверджується актом депутата Центральної сільської ради ОСОБА_3 , наявністю місця його захоронення на кладовищі с. Шмідтове та показами свідків.

Посилаючись на зазначені обставини та на те, що встановлення факту смерті ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 має юридичне значення для неї, оскільки це дає їй право отримати в органах РАЦС свідоцтво про смерть з метою подальшого оформлення спадщини, яка відкрилась після смерті її батька, а крім того, іншим чином підтвердити факт окрім як в судовому порядку вона не може, просила суд встановити факт смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Фурсовка, Чаплинського району Херсонської області, що мала місце у с. Шмідтове Снігурівського району Миколаївської області у віці 53 років яка наступила ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 31 серпня 2020 року заяву ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення суду мотивоване тим, що достовірних та достатніх доказів, які б стверджували, що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Шмідтове, Снігурівського району, Миколаївської області заявницею не надано, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на те, що оскаржуване рішення суду винесене з порушенням норм матеріального права, є незаконним і необґрунтованим, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її вимоги про встановлення факту смерті її батька ОСОБА_2 у віці 53 років, яка наступила ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що під час розгляду справи було надано не один доказ, який підтверджує факт смерті батька ОСОБА_2 (покази свідків, фотознімки, заява сільської ради та акт депутата сільської ради) та в процесі розгляду справи ці докази спростовані не були, в порушення вимог законодавства України судом було прийнято рішення про залишення заяви без задоволення.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши суддю - доповідача, заявницю, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та )або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення відповідає.

ОСОБА_1 звертаючись до суду, в порядку окремого провадження із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме, що ОСОБА_2 помер у віці 53 років 15 березня 2004 року посилалася на те, що встановлення даного факту для неї має юридичне значення, оскільки це дає їй право отримати в органах РАЦС свідоцтво про смерть з метою подальшого оформлення спадщини, яка відкрилась після смерті її батька, а крім того, іншим чином підтвердити факт окрім як в судовому порядку вона не може.

Суд відмовляючи в задоволенні вказаної заяви, виходив з того, що заявницею вказаний факт належними та допустимими доказане не підтверджено.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується в повній мірі оскільки він ґрунтується на вимогах закону та відповідає обставинами справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

За положеннями п.8 ст. 315ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів (ч.2 ст. 319 ЦПК України).

В роз`ясненнях, що містяться в п. 13 Постанови Пленум Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31 березня 1995 року №15 з подальшими змінами вказано, що заяви про встановлення факту смерті особи в певний час (п. 7 ст. 273 ЦПК) приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов`язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин.

При цьому слід мати на увазі, що встановлення з зазначених підстав факту смерті відрізняється від встановлення факту реєстрації смерті і полягає у з`ясуванні, насамперед, обставин не самої події смерті, а її реєстрації в органах реєстрації актів громадянського стану та від оголошення особи померлою, яке провадиться за іншими правилами ЦПК. На відміну від факту смерті особи, який встановлюється судом за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин, громадянин може бути оголошений в судовому порядку померлим у разі встановлення обставин, на підставі яких суд робить вірогідне припущення про смерть громадянина, коли немає доказів про факт його смерті. У цих справах суд визнає днем смерті громадянина, оголошеного померлим, день його гаданої смерті, якщо він пропав без вісті за обставин, які загрожували смертю або давали підстави припускати його загибель від певного нещасного випадку, а в інших випадках днем смерті вважається день набрання законної сили рішення суду про оголошення громадянина померлим.

За положеннями ст. 49 ЦК України, актами цивільного стану є, зокрема, смерть фізичної особи, яка підлягає державній реєстрації відповідно до закону та обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Підставою для встановлення факту смерті є підтверджені доказами обставини, які достовірно свідчать про смерть громадянина в певний час і за певних обставин.

Згідно ст. 17 Закону України «Про реєстрацію актів цивільного стану», підставою для проведення державної реєстрації смерті є визначені центральним органом виконавчої влади у сфері охорони здоров`я або судово-медичною установою документ встановленої форми, що підтверджує факт смерті. За відсутності такого документа, що підтверджує факт смерті, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту смерті.

Порядок заповнення та видачі лікарського свідоцтва про смерть, в стверджуваний час смерті ОСОБА_2 був передбачений Інструкцією, затвердженою наказом МОЗ України від 03.07.1995 № 124, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 01.08.1995 за № 267/803, яка втратила чинність згідно з наказом МОЗ України від 08.08.2006 № 545, але була чинною станом на 2004 рік.

Пунктами 2-4 Розділу І Інструкції встановлено, що заява про реєстрацію смерті може бути подана до органів реєстрації актів громадянського стану родичами померлого, його сусідами, працівниками житлово-експлуатаційних організацій та іншими особами, а також за повідомленням адміністрації закладу охорони здоров`я, де настала смерть.

Заява про реєстрацію смерті повинна бути зроблена не пізніше трьох діб з дня настання смерті або виявлення трупа, а в разі неможливості одержання довідки медичної установи або висновку судово-медичної експертизи чи прокурора - не пізніше 5 діб.

Лікарське свідоцтво про смерть видається всіма закладами охорони здоров`я: лікарнями, амбулаторно-поліклінічними закладами, диспансерами, пологовими будинками, санаторіями, патологоанатомічними бюро, бюро судово-медичної експертизи.

В містах, селищах міського типу, населених пунктах сільської місцевості в закладах охорони здоров`я, в яких працюють не менше двох лікарів, видаються тільки лікарські свідоцтва про смерть. В сільських населених пунктах в закладах охорони здоров`я, де працює тільки один лікар, у випадках його відсутності (хвороба, відпустка і таке інше), як виняток, фельдшером видається фельдшерська довідка про смерть (форма N 106-1/0-95, затверджена наказом МОЗ України від 3 липня 1995 р. N 124).

Відповідно до пункту 1 Розділу ІІ Інструкції лікарське свідоцтво про смерть видається родичам померлого чи іншим особам (згідно з пунктом 2 цієї Інструкції) під розписку на корінці лікарського свідоцтва про смерть, який залишається в закладах охорони здоров`я. Видача трупа без лікарського свідоцтва про смерть забороняється. У випадках поховання померлого закладами охорони здоров`я - останні обов`язково заповнюють лікарське свідоцтво про смерть і віддають його в органи реєстрації актів громадянського стану - не пізніше трьох діб з дня настання смерті.

У випадках загублення лікарського свідоцтва про смерть видається нове свідоцтво з поміткою «дублікат» на підставі письмової заяви особи, яка звернулась у заклад охорони здоров`я за дублікатом лікарського свідоцтва про смерть.

При підозрі на насильницьку смерть або у випадках, коли смерть настала від механічної асфіксії, дії крайніх температур, електричного струму, після штучного аборту, проведеного за межами медичного закладу, при раптовій смерті дітей, які не знаходились під медичним наглядом, а також на померлих, особа яких не встановлена, лікарське свідоцтво про смерть видається судово-медичним експертом після розтину згідно з Кримінально-процесуальним кодексом, наказом МОЗ України N 6 від 17.01.95.

Забороняється видача лікарського свідоцтва про смерть заочно, без особистого встановлення лікарем факту смерті. У виняткових випадках свідоцтво про смерть може бути видано лікарем, який встановив смерть тільки на підставі огляду трупа (при відсутності підозри на насильницьку смерть). Це не поширюється на судово-медичних експертів та патологоанатомів, яким забороняється видавати лікарське свідоцтво про смерть тільки на підставі зовнішнього огляду трупа (наказ МОЗ України N 6 від 17.01.95 р., наказ МОЗ України N 81 від 12.05.92 р.) пункти 3-4 Розділу ІІ Інструкції.

Пунктом 1 Розділу 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 №52/5, встановлено, що підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма N 106/о) установленої форми; б) фельдшерська довідка про смерть (форма N 106-1/о) установленої форми; в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть.

Отже, виходячи з вимог наведених нормативно-правових актів факт смерті особи має бути підтверджений лікарським свідоцтвом про смерть або фельдшерською довідкою про смерть, а встановлення факту смерті особи в певний час судом може мати місце за умови його підтвердження належними і допустимими доказами, проте неможливості реєстрації органами РАЦС, зокрема, у зв`язку з пропуском строку для подання заяви про реєстрацію смерті.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є донькою ОСОБА_2 , про що свідчать дані відомостей про батьків у свідоцтві про її народження серії НОМЕР_1 виданого 08 травня 1978 року Зарічною сільською радою Нижньоудинського району Іркутської області на підставі актового запису № 16 (а.с.7).

ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 в с. Фурсовка Чаплинського району Херсонської області, згідно записів в свідоцтві про його народження, виданого Н-Наталіївською сільською радою Чаплинського району Херсонської області 26 липня 1950 року за актовим записом № 35 та по теперішній час значиться зареєстрованим в с. Шмідтове Снігурівського району Миколаївської області з 1993 року (а.с.8,15).

На підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії МК № 011375 від 07 травня 1996 року, ОСОБА_2 належить право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Дружба» розміром 4,41 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) (а.с.8-9).

Заявниця зазначає, що її батько ОСОБА_2 зловживав спиртними напоями та у віці 53 роки помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Шмідтове Снігурівського району Миколаївської області, якого вона поховала наступного дня на кладовищі в с. Шмідтове Снігурівського району Миколаївської області.

Оскільки за відсутності коштів, його тіло не було нею доставлено на дослідження до судово-медичної експертизи, а тому медичне свідоцтво про смерть не видавалось, смерть органами РАЦСу не реєструвалася.

ОСОБА_1 в своїй заяві вказує на те, що вона як спадкоємець за законом після смерті батька має право на спадкування на вище вказане майно, однак не має можливості належним чином оформити спадщину після смерті батька.

За зверненням до Снігурівського РВ ДРАЦС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо перевірки наявності актового запису про смерть ОСОБА_2 , заявниці листом від 26.05.2020 року №244/133-86 повідомлено про те, що за проведеної перевірки по первинним актовим записам про смерть з 2001 року по 2007 роки та по поновленим актовим записам з 2005 року по теперішній час, актовий запис про смерть ОСОБА_2 відсутній та відмовлено у державній реєстрації смерті за відсутності підтвердження смерті (а.с.13).

З довідки директора-головного лікаря КНП «Центру первинної медико-санітарної допомоги» Снігурівської районної ради Миколаївської області Соловйова П. від 27 травня 2020 року № 151/05 вбачається, що смерть гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця с. Шмідтове Снігурівського району, за період з 2002 року по теперішній час, не зафіксована (а.с.11).

Згідно листа начальника Снігурівського ВП ГУНП в Миколаївській області Цурікова О. від 27 травня 2020 року № Д-04/72-2020 повідомлено, що в період з 2002 року по теперішній час до Снігурівського відділу поліції не надходили звернення щодо смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.12).

За положеннями статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1статті 81 ЦПК України).

Відповідно до положень статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Обставини справи, які за законом мають бути підтвердженні певними засобами доказування не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Як на підтвердження заявлених вимог, заявниця посилається на акт депутата Центральної сільської ради Іванічева В.І. від 25 травня 2020 року за участю сусідів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , яким посвідчено, що в с. Шмідтове Снігурівського району Миколаївської області проживали ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер та дійсно похоронений на цвинтарі с.Шмідтово Снігурівського району Миколаївської області, поховання здійснювала донька ОСОБА_1 (а.с.14).

Також, ОСОБА_1 посилається на пояснення свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , які були допитані під час судового розгляду, а також фотознімки з місця захоронення батька (а.с.16).

Інших належних та допустимих доказів на підтвердження вимог матеріали справи не містять.

З урахуванням встановленого та положень вказаних вище норм суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність достовірних та достатніх доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Шмідтове Снігурівського району Миколаївської області та обґрунтовано відмовив у задоволені заяви ОСОБА_1 .

До того ж, посилання заявниці на порушення її спадкових прав після смерті батька не заслуговують на увагу, оскільки спадкова справа після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 не заводилась, що підтверджується наданою інформацією Снігурівської державною нотаріальною конторою Миколаївської області та Витягом зі Спадкового реєстру (а.с.25-26).

Крім того, як пояснила заявниця під час розгляду справи, на момент смерті батька вона була зареєстрована та проживала в іншому місті, до нотаріальної контори у встановлений законом строк із заявою про прийняття спадщини не зверталась.

Наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до підстав позову та які були предметом дослідження в суді першої інстанції, яким суд надав відповідну правову оцінку з урахуванням всіх фактичних обставин справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, і з якою погоджується колегія суддів.

Європейський як суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду, а тому апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, яке ухваленням з додержанням норм матеріального та процесуального права - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення

Рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 31 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: В.І. Темнікова

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 30 жовтня 2020 року.