Справа № 203/1975/19
Провадження № 2/0203/561/2020
КІРОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2020 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Колесніченко О.В.,

при секретарі Дьоміній А.Д.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у загальному порядку у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі в залі суду цивільну справу у паперовій формі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів на забезпечення, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2019 року ОСОБА_3 пред`явив через суд позов, який збільшив 02 червня 2020 року, до ОСОБА_4 на предмет стягнення коштів на його забезпечення в період з квітня по липень 2019 року в розмірі 75842,47 грн., в обґрунтування таких вимог посилаючись на те, що 01 березня 2017 року він, будучи громадянином Ізраїлю, зареєстрував шлюб з громадянкою України ОСОБА_4 , в муніципалітеті Арадіппу району Ларнака у Республіці Кіпр, після чого знаходився на повному забезпеченні дружини, зобов`язання про що вона гарантувала заявою, посвідченою 21 лютого 2017 року приватним нотаріусом Харківського МНО Журбою О.Л., та заявою, посвідченою 08 серпня 2018 року приватним нотаріусом Харківського МНО Некрасовою Н.А., проте в порушення взятих на себе зобов`язань відповідач припинила його утримання після припинення з її вини спільного проживання, через що він змушений був винайняти окреме житло за договором оренди, сплачувати членські внески за цим договором та комунальні послуги, а також нести витрати на своє харчування та супутні витрати на проживання, що з квітня по липень 2019 року склали 75842,47 грн.

Відповідач свій відзив не подала, маючи у повному обсязі можливість реалізувати надані Законом процесуальні права на заперечення для спростування аргументів позовної заяви; про жодні причини неможливості подання доказів письмово суду не повідомляла.

Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Дніпропетровська Католікяна М.О. від 05 липня 2019 року, залишеною без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 25 вересня 2019 року, цивільна справа передана нарозгляд за підсудністю до Московського районного суду м. Харкова.

Ухвалою судді Московського районного суду м. Харкова Довготько Т.М. від 11 жовтня 2019 року позовна заява прийнята до розгляду з відкриттям провадження за правилами загального позовного провадження та призначенням підготовчого засідання.

Постановою Харківського апеляційного суду від 23 січня 2020 року ухвала Московського районного суду м. Харкова від 11 жовтня 2019 року скасована, а цивільна справа направлена до розгляду за встановленою цим судом підсудністю - Кіровському районному суду м. Дніпропетровська.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 лютого 2020 року вказана справа передана судді Кіровського районного суду м. Дніпропетровська Колесніченко О.В. 17 лютого 2020 року.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 лютого 2020 року цивільна справа прийнята до провадження з призначенням в загальному позовної провадженні підготовчого засідання у справі.

Ухвалою суду від 11 вересня 2020 року закрито підготовче провадження та справа призначена до розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача повністю підтримав заявлені позовні вимоги з наведених у позовній заяві підстав.

Представник відповідача позов не визнав повністю, заперечуючи тим, що ніякого договору про утримання сторони не укладали, і як дружина відповідач таких зобов`язань не мала, а нотаріально посвідчені заяви стосувалися можливості оформлення перебування позивача на території України. Крім того, позивачем не доведені заявлені витрати, з огляду на те, що він визнає відсутністю у нього будь-яких самостійних доходів і джерел їх походження, що свідчить про те, що саме відповідач його і утримувала за час перебування у шлюбі з 01 березня 2017 року по 01 листопада 2019 року, що узгоджується з наданою відповідачем до матеріалів справи заявою від 20 листопада 2020 року про підтвердження ним того, що відповідач його утримувала, у зв`язку з чим представник наполягав на відмові у позовні в повному обсязі.

Суд, дослідивши зібрані докази, дійшов висновку про вирішення справи в межах заявлених вимог за наявними в ній матеріалами з відмовою у позові, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин.

Судом встановлено, що 01 березня 2017 року ОСОБА_4 уклала шлюб з ОСОБА_3 , зареєстрований під № 29183 Муніципалітетом Арадіппі району Ларнака Республіки Кіпр, про який їм видане апостильоване свідоцтво про одруження, приєднане до справи в копії (а.с.7-8, 9-10).

На час укладення шлюбу відповідач ОСОБА_4 належала до громадянства України, про що їй Київським МВРВ ХМУ УМВС України в Харківській області 09 листопада 2002 року виданий паспорт в серії НОМЕР_1 (а.с.36-38), а позивач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , належав до громадянства Ізраїлю з підтвердженням своєї особи паспортом Держави Ізраїль № НОМЕР_2 (а.с. 5), будучи вихідцем з колишнього Союзу РСР, на що вказує відповідь ГУ Державної міграційної служби в Харківській області у листі № 6301.8.1.-21529/63.2-20 від 03 грудня 2020 року про наданий позивачу дозвіл на тимчасове проживання в Україні строком до 21 лютого 2018 року згідно посвідці від 13 березня 2017 року, виданій в серії НОМЕР_3 на підставі возз`єднання сім`ї по шлюбу з громадянкою України (орган видачі 6301).

Відповідно до ч.1 ст. 4 Закону України «Про міжнародне приватне право» право, що підлягає застосуванню до приватноправових відносин з іноземним елементом, визначається згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права цього Закону, інших законів, міжнародних договорів України, а особистим законом фізичної особи за колізійною прив`язкою за ч. 1 ст. 16 цього Закону вважається право держави, громадянином якої вона є.

Шлюб між громадянином України та іноземцем, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, визнається дійсним в Україні згідно ч. 1 ст. 58 Закону України «Про міжнародне приватне право» за умови додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу, що у цій справі сторони не заперечували і про підстави недійсності шлюбу не стверджували.

За відсутності спільного особистого закону подружжя правові наслідки цього шлюбу відповідно до ч.ч.1-3 ст. 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначаються правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі.

Подружжя, яке не має спільного особистого закону, може обрати право, що буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу, якщо подружжя не має спільного місця проживання або якщо особистий закон жодного з них не збігається з правом держави їхнього спільного місця проживання.

Зобов`язання щодо утримання, які виникають із сімейних відносин сторін спору, у відповідності до колізійних норм ч.ч.1-3 статті 67 Закону України «Про міжнародне приватне право» регулюються правом держави, у якій має місце проживання особа, яка має право на утримання, або в якій особа, яка зобов`язана надати утримання, має місце проживання.

Таким чином, оскільки відповідач є громадянкою України, позивач громадянином Держави Ізраїль, а сторони як подружжя, уклавши шлюб за межами держав свого громадянства, проживають на території України і про вибір права окремої угоди не укладали, то до їх сімейних відносин та обов`язків з утримання один одного підлягає застосуванню право України про наслідки шлюбу і його розірвання.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 21 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» в`їзд в Україну, перебування на території України та транзитний проїзд через територію України іноземців та осіб без громадянства здійснюється за наявності достатнього фінансового забезпечення або наявності можливості отримати таке забезпечення законним способом на території України. Порядок підтвердження достатнього фінансового забезпечення та його розмір встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Наявність фінансового забезпечення або гарантія його наявності може бути підтверджена шляхом пред`явлення для контролю:

грошових коштів у національній валюті України або у конвертованій іноземній валюті;

документа із зазначенням суми грошових коштів, на підставі якого можна отримати кошти в банківських установах України;

платіжної картки міжнародних платіжних систем з випискою з особового банківського рахунка заявника, що підтверджує наявну суму грошових коштів;

документа, що підтверджує бронювання або оплату житла, оплату харчування в Україні;

договору на туристичне обслуговування (ваучера);

гарантійного листа приймаючої сторони, що запросила іноземця або особу без громадянства, про взяття на себе зобов`язань із сплати всіх витрат особи, пов`язаних з її перебуванням на території України та виїздом з України;

проїзного квитка для повернення до країни громадянської належності або країни постійного проживання або до третьої країни.

При цьому, контроль за наявністю достатнього фінансового забезпечення іноземців для в`їзду в Україну, перебування на території України, транзитного проїзду через територію України та виїзду за її межі до іншої держави або наявності у них можливості отримати достатнє фінансове забезпечення в законний спосіб на території України здійснюється відповідно до п. 7 Порядку підтвердження достатнього фінансового забезпечення іноземців та осіб без громадянства для в`їзду в Україну, перебування на території України, транзитного проїзду через територію України і виїзду за її межі та визначення розміру такого забезпечення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 грудня 2013 року № 884: і) у дипломатичних представництвах та консульських установах України, департаменті консульської служби МЗС, представництвах МЗС на території України під час оформлення віз для в`їзду в Україну; іі) у пунктах пропуску (пунктах контролю) через державний кордон під час здійснення прикордонного контролю за процедурою контролю другої лінії; ііі) територіальними органами або підрозділами ДМС під час продовження строку перебування на території України та під час оформлення запрошень іноземцям на отримання візи для в`їзду в Україну.

Таким гарантійним листом в інтересах контролю за майновим станом позивача для прибуття в Україну стала подана напередодні укладення з ним шлюбу заява ОСОБА_4 до посольства України в Державі Ізраїль або іншим компетентним органам, вчинена 21 лютого 2017 року із засвідченням на ній справжності її підпису приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Журба О. Л., зареєстрована в реєстрі за № 154, за змістом якої ОСОБА_4 підтверджує своє запрошення на тимчасову поїздку в гості в Україну в період з 21 лютого 2017 року по 21 лютого 2018 року громадянина Держави Ізраїль ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , для чого забезпечує місце проживання ОСОБА_3 на території України за адресою: АДРЕСА_1 , та бере зобов`язання зі сплати всіх витрат вищевказаної особи, пов`язаних з його перебуванням на території України та виїздом з України, зазначивши про обізнаність зі змістом ст. ст. 21, 32 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (а.с.11). Тим самим, ОСОБА_4 гарантувала наявність джерел покриття будь-яких витрат, пов`язаних з в`їздом іноземця в Україну, переслідуючи на меті забезпечити прийдешні заручини з позивачем для встановлення з ним сімейних відносин.

В подальшому 08 серпня 2018 року приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Некрасова Н. А. з вчиненням запису в реєстрі за № 534 посвідчила справжність підпису ОСОБА_4 в заяві, якою відповідач підтвердила проживання разом з нею на території України її чоловіка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина Ізраїлю, який знаходиться на повному її забезпеченні з початку їх зареєстрованого шлюбу, з 01 березня 2017 року, по час цієї заяви (а.с. 12, 181).

Відповідно, тимчасове проживання громадянина Ізраїлю ОСОБА_3 в Україні згідно ч. 14 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» на підставі возз`єднання сім`ї по шлюбу з громадянкою України було продовжено до 08 лютого 2020 року, про що 11 лютого 2019 року видана посвідка на № НОМЕР_4 в установленому законом порядку обміну раніше виданої (орган видачі 6303).

Суд в оцінці наведених заяв відповідача у тісному зв`язку з відповідями ГУ Державної міграційної служби в Харківській області про дотриманий порядок міграційного законодавства для в`їзду позивача в Україну та його подальшого перебування на її території дійшов стійкого внутрішнього переконання в їх спрямованості на возз`єднання сім`ї в інтересах оформлення тимчасового перебування позивача на території України у відповідності до ст. 21 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», маючи значення гарантійних листів для контролю фінансової забезпеченості іноземця.

З лютого 2019 року Я.Чуміс та ОСОБА_4 спільне господарство не ведуть і проживають окремо, що в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає як встановлене в рішенні Московського районного суду м. Харкова від 01 жовтня 2019 року про розірвання з законною силою з 01 листопада 2019 року шлюбу між ними (а.с.178-180), на підставі чого посвідка на тимчасове проживання ОСОБА_3 в Україні № НОМЕР_4 від 08 лютого 2020 року скасована рішенням ГУ ДМС в Харківській області від 19 листопада № 444 згідно пп. 7 п. 63 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року № 322 (а.с.191, 196).

Крім того, судом встановлено, що позивач за час перебування на території України самостійних доходів і законних джерел їх отримання не мав, ні трудової, ні господарської діяльності не вів, позики чи кредити в установленому чинним законодавством України порядку не отримував, окрім, того матеріального забезпечення, яке надавала йому приймаюча в Україні сторона, тобто його дружина ОСОБА_4 .

При цьому, подані суду розписки за квітень-липень 2019 року про сплату орендної плати за житло не підтверджують джерел отримання цих коштів позивачем, а лише свідчать про передачу готівки за договором оренди, як і не підтверджують рахунки на оплату житлово-комунальних послуг оплату цих послуг із коштів самого позивача, так само і фіскальні чеки за придбання продуктів харчування і побутових товарів домашнього вжитку не свідчать про придбання цієї продукції позивачем і не підтверджують джерел походження цих готівкових коштів оплати, натомість вказані обставини сукупно із власноручною заявою позивача від 20 листопада 2020 року (а.с.186), про те, що він підтверджує, що за час, що він перебував у шлюбі з ОСОБА_4 , починаючи з 01 березня 2017 року до 01 листопада 2019 року офіційних доходів не мав і повністю знаходився на утриманні ОСОБА_4 , свідчать про повне утримання позивача відповідачем за час його законного перебування в Україні, тобто до 01 листопада 2019 року.

Натомість, Цивільний кодекс України застосовується до сімейних відносин субсидіарно, як за ст. 9 цього Кодексу, так і відповідно до ст. 8 Сімейного кодексу України, внаслідок чого за обставин цієї справи питання утримання подружжя у шлюбі після його припинення врегульоване відповідно до ст.ст. 75-91 СК України без потреби у застосуванні права держави Ізраїль з огляду на застереження про публічний порядок.

Право одного з подружжя на утримання визначене у ст.ст. 75, 76 СК України, за правилами яких той із подружжя, який є непрацездатним, і потребує матеріальної допомоги має отримувати аліменти, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Також за ч.1 ст. 78 СК України подружжя має право укласти договір про надання утримання одному з них, у якому визначити умови, розмір та строки виплати аліментів. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується.

За характером викладених ОСОБА_3 вимог предмет позову не стосувався виплати аліментних платежів, а був спрямований на покриття, нібито, своїх витрат, і до підстав позову не були віднесені жодні обставини його непрацездатності чи обставини розподілу обов`язків у сім`ї, що позбавили позивача можливості мати законні джерела доходів в Україні, а також наявності у відповідача надавати матеріальну допомогу, з чого слідує оцінка судом можливості виникнення цивільних відносин.

Гарантійні листи ОСОБА_4 відповідно до ст.ст. 11, 202 ЦК України можуть розглядатися підставою виникнення у неї цивільних обов`язків, але спрямовані на виникнення у неї майнових обов`язків перед державою і третіми особами за зобов`язаннями позивача перед ними, будучи одностороннім правочином, в формі якого відповідач приймала на себе міру чужої цивільної відповідальності, і тому в силу такого роду гарантії відповідач брала на себе строкове зобов`язання, обмежене часом дії відповідної посвідки, покривати борги позивача - сплачувати кошти третім особам, як кредиторам, а не позивачу, як їх боржнику, що не тягне для неї жодних обов`язків відшкодування позивачу видатків, оплачених ним за рахунок інших джерел. Тобто, вимогу на підставі такого гарантійного листа до відповідача вправі пред`явити кредитор позивача, а не сам позивач, для якого обов`язки відповідача з утримання вичерпуються сімейними відносинами.

Суд у з`ясованих обставинах в межах заявлених вимог згідно ч. 2 ст. 263 ЦПК України відмовляє в позові ОСОБА_3 , як неналежному позивачу, доводи і аргументи якого про порушення відповідачем своїх обов`язків колишнього подружжя з матеріальної підтримки свого чоловіка з травня по липень 2019 року свого підтвердження доказами в судовому засіданні не знайшли.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з урахуванням результату розгляду справи судові витрати позивачу відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 4, 11-13, 81, 141, 209, 265, 268 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

ОСОБА_3 в задоволенні позову до ОСОБА_4 про стягнення коштів на забезпечення -відмовити в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги у паперовій формі до Дніпровського апеляційного суду через Кіровський районний суд м. Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене і підписане 04 січня 2021 року.

Суддя О.В. Колесніченко