Дата документу 17.12.2020 Справа № 333/3749/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 333/3749/18 Головуючий у 1 інстанції: Холод Р.С.
№ 22-ц/807/2471/20 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Дашковської А.В.

Полякова О.З.

секретар: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення умов користування жилим приміщенням,

ВСТАНОВИВ

В липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення умов користування жилим приміщенням.

В обґрунтування позову зазначав, що йому на підставі договору дарування належить домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . 05.08.2006 року у цьому будинку була зареєстрована ОСОБА_2 , яка до теперішнього часу там і мешкає.

Відповідач на цей час не є членом його сім`ї, тому він звертався до суду із позовом про усунення перешкод з боку ОСОБА_2 у користуванні його житлом. Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19.04.2017 року позов було задоволено: усунуто перешкоди ОСОБА_1 у користуванні власністю шляхом визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування будинком з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 . Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 20.07.2017 року рішення суду першої інстанції було скасовано і відмовлено у задоволенні вказаного позову ОСОБА_1 .

У зв`язку з тим, що рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 20.07.2017 року було встановлено, що ОСОБА_2 набула право на особистий сервітут по користуванню будинком, але обсяг її прав не визначено, то 23.01.2018 року ОСОБА_1 запропонував ОСОБА_2 проект договору про встановлення сервітуту з чіткими його умовами.

Посилаючись на зазначені обставини просив суд, встановити ОСОБА_2 право користуватися кімнатою, позначеною літ. «А6», житловою площею 9,7 кв.м. у будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 та встановити плату за користування цим житловим приміщенням у розмірі 1 500 грн. без урахування плати за комунальні послуги.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27 лютого 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі договору дарування від 13.11.2004 року, посвідченого державним нотаріусом Четвертої Запорізької державної нотаріальної контори Грибачовою Л.Д. ОСОБА_1 є власником 12/25 частини домоволодіння з відповідними господарськими та побутовими будівлями та спорудами, розташованими за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 513 м2 (а.с. 62-63).

З копії технічного паспорту на будинок за адресою: АДРЕСА_1 , інвентарний № НОМЕР_1 , реєстровий № 66/9858 кімната, за якою він просить встановити право відповідача користування зазначена як «1-6/9,7», житловою площею 9,7 м2 (а.с. 6-9).

ОСОБА_1 звертався до суду із позовом про усунення перешкод з боку ОСОБА_2 у користуванні його житлом. Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19.04.2017 року позов було задоволено: усунуто перешкоди ОСОБА_1 у користуванні власністю шляхом визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування будинком з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 . Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 20.07.2017 року рішення суду першої інстанції було скасовано і відмовлено у задоволенні вказаного позову ОСОБА_1 (а.с. 36-37).

Апеляційним судом Запорізької області у своєму рішенні від 20.07.2017 року встановлено, що з грудня 2003 року по травень 2016 року сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, від спільного проживання мають доньку ОСОБА_3 . ОСОБА_2 з 05.08.2006 року була зареєстрована в будинку позивача як член його сім`ї та, відповідно, набула права користування будинком як член сім`ї власника. Згідно ч.5 ст.156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користуватись займаним приміщенням.

Виходячи зі змісту зазначеного рішення, суд першої інстанції зробив висновок, що в даному випадку сервітут на користування приміщення власника у члена сім`ї власника виникає в силу закону та захищений законом. Тобто, рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 20.07.2017 року ОСОБА_4 фактично встановлено сервітут, який виник в силу закону та захищений законом.

Погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в цій частині вимог, судова колегія звертає увагу на наступне.

Позивач просив встановити оплатний сервітут та зобов`язати відповідачку щомісячно сплачувати йому 1500 гр. за користування належним йому приміщенням.

Судова колегія вважає що в цій частині вимоги позивача не є обґрунтованими не лише з огляду на розмір оплати (відповідач займає в належному йому будинку лише одну кімнату площею 9,7 кв.м. ).

За не спростованими поясненнями відповідачки, з якими погодився і позивач, вона мешкає у цій кімнаті з їх спільною неповнолітньою дитиною, яка на час ухвалення оскаржуваного судового рішення була ще неповнолітньою.

Вимагаючи встановлення оплати для відповідачки, позивач разом з тим пояснив, що він не заперечує проти безоплатного проживання у будинку його дитини.

Сторонами також не заперечується той факт, що місце проживання дитини наразі визначається місцем проживання її матері - відповідачки, тому що, як пояснив позивач, він створив іншу сім`ю та мешкає за іншою адресою.

Тож позивач фактично не оспорює право дитини безоплатно проживати у належному йому будинку, а відтак не може заперечувати і проти безоплатного проживання з дитиною її законного представника матері, позаяк дитина є неповнолітньою та була малолітньою на час звернення позивача до суду та ухвалення оскаржуваного судового рішення.

Ані у позові, ані у наступних його уточненнях, позивач не згадує про права дитини на користування приміщенням.

Стаття 156 ЖК визначає, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Стаття 162 унормовує, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.

Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Сторонами не заперечується, що відповідач оплачує комунальні послуги та спору з приводу їх сплати не існує.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що за ОСОБА_2 як за колишнім членом сім`ї власника позивача ОСОБА_1 залишилося право безоплатно користуватися житловим приміщенням, а саме: 12/25 частинами домоволодіння з відповідними господарськими та побутовими будівлями та спорудами, розташованими за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому судова колегія враховує, що сторони не перебували у шлюбі; надаючи дозвіл на проживання у спірному житлі, та дозвіл на реєстрацію у ньому , а також надаючи дозвіл на безоплатне проживання у будинку спільної неповнолітньої дитини, позивач тим самим вже обмежив свої права користування житлом, надавши відповідачці та неповнолітній дитині, яка проживає з нею, безоплатний сервітут.

Відтак судова колегія вважає, що позов в частині стягнення з відповідачки плати за користування житловим приміщенням суд першої інстанції правильно залишив без задоволення.

В частині вирішення позовних вимог про визначення відповідачці певної кімнати для проживання, судова колегія вважає, що позов підлягає задоволенню.

ОСОБА_1 як власник житла визначив відповідачу кімнату для користування, а саме: №1-6/9,7 (згідно технічного паспорту).

Суд першої інстанції виходив з того, що така кімната не може бути визначена згідно ст. 47 ЖК України, за якою норма жилої площі встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу.

Натомість в даному випадку ст. 47 ЖК не може бути застосована, позаяк йдеться не про надання особі державного або комунального житла, а лише про упорядкування користування приватним житлом, яке належить позивачеві.

Позивачем ані у позові, ані при апеляційному розгляді не заперечується, що допоміжні приміщення залишаються у спільному користуванні, він не заперечує проти користування позивачкою коридором, кухнею та іншими приміщеннями, які не становлять житлову площу.

У ст. 405 ЦК, яка надає право позивачеві визначити для колишніх членів його сім`ї приміщення, яке вони мають право займати, йдеться лише тільки про житлову площу.

Враховуючи що визначення такого приміщення є правом власника, судова колегія вважає, що оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позову про визначення порядку користування житлом.

Відтак позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення умов користування жилим приміщенням підлягає частковому задоволенню в частині встановлення ОСОБА_2 права користування визначеною власником кімнатою.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27 лютого 2019 року по цій справі скасувати в частині відмови у задоволенні позову про визначення порядку користування житлом.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення умов користування жилим приміщенням задовольнити частково.

Встановити ОСОБА_2 право користування кімнатою, позначеною літ. «А6», житловою площею 9,7 кв.м. у будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 .

В частині відмови у встановленні плати за користування цим житловим приміщенням оскаржуване судове рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 грудня 2020 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: А.В. Дашковська

О.З. Поляков