Справа № 362/4616/19
Провадження № 2/362/634/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2020 року Васильківський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді - Ковбеля М.М.,

з участю секретаря - Сілецькій М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Васильків цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Васильківська міська рада Київської області, Управління Держгеокадастру у Васильківському районі про визнання недійсною та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить визнати недійсною та скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за кадастровим номером :07:013:0370, площею 0,10 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровану на відповідача ОСОБА_2 .

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідно до рішення Васильківської міської ради Київської області від 09.02.2007 року він отримав безоплатно у приватну власність земельну ділянку, площею 0,10 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та під час отримання технічної документації на спірну земельну ділянку, йому стало відомо, що на вказану земельну ділянку видано кадастровий номер.

Як зазначає позивач, рішення про надання дозволу на виготовлення технічної документації на спірну земельну ділянку відповідачу не надавалося, та рішення про затвердження такої документації Васильківською міською радою не приймалося.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі з підстав, в ньому наведених, просив задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні в задоволенні позову просила відмовити, посилаючись на те, що у позивача не виникло право на землю, а тому доказів, що його права якимось чином порушені відсутні.

Представники третьої особи Васильківської міської ради Київської області в судове засідання не з`явився, надіславши до суду відзив, в якому заперечував щодо задоволення позову, просив слухати справу без його участі.

Представники третьої особи Управління Держгеокадастру у Васильківському районі в судове засідання не з`явився, надіславши до суду лист, в якому зазначено, що будь-яка документація із землеустрою на гр. ОСОБА_2 відсутня.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог та заперечень, дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що відповідно до архівного витягу із рішення Шістнадцятої сесії Васильківської міської ради п`ятого скликання №08.01-16-У від 09.02.2007 року, передано у приватну власність та надано в користування земельні ділянки громадянам для будівництва житлових будинків та господарських будівель та ведення особистого підсобного господарства в розмірах і умовах згідно додатку, надано дозвіл на розробку технічної документації по оформленню права користування земельною ділянкою, при цьому остаточні площі земельних ділянок встановити при розробці технічної документації для видачі державних актів, що засвідчують право на землю, в тому числі позивачу ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,10 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням сорок п`ятої сесії шостого скликання Васильківської міської ради Київської області від 25.10.2013 року, внесено зміни до рішення Шістнадцятої сесії Васильківської міської ради п`ятого скликання №08.01-16-У від 09.02.2007 року а саме пункт 2 та пункт 3 викласти в наступній редакції:

"2. Зобов`язати гр. ОСОБА_1 розробити проект із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність після укладання договору з землевпорядною організацією, яка має відповідну ліцензію на її складання.

3. Проект із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність погодити згідно чинного законодавства і подати на затвердження сесії Васильківської міської ради з метою оформлення та видачі документу, що посвідчує право власності на земельну ділянку".

Відповідно до інформаційної довідки №176332866 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05.08.2019 року, відповідач ОСОБА_3 є власником земельної ділянки за кадастровим номером :07:013:0370, площею 0,10 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі рішення Васильківської міської ради Київської області №04.462-49-VI від 25.10.2013 року.

Відповідно до листа Васильківської міської ради Київської області №323/01-27 від 06.06.2019 року, за період з 04.08.2017 року по 06.06.2019 року рішення про надання дозволу на виготовлення технічної документації на земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_1 та рішення про затвердження технічної документації на земельну ділянку Васильківською міською радою не приймалося.

Відповідно до листа Головного управління Держгеокадастру у Київській області №04-15/1717, в місцевому фонді документації із землеустрою Відділу у Васильківському районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області відсутня будь-яка документація із землеустрою на гр. ОСОБА_2 на земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_1 , не має можливості, оскільки було втрачено справи.

Відповідно до листа Васильківської міської ради Київської області №129/01-23 від 10.02.2020 року, надати інформацію стосовно прийняття чи неприйняття міською радою рішення щодо надання дозволу на виготовлення технічної документації гр. ОСОБА_2 .

Відповідно до ст. ст. 14, 41 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Гарантоване у ст. 14 Конституції України право власності на землю може набуватися і реалізуватися громадянами, юридичними особами і державою виключно відповідно до закону. Водночас у ч. 2 п. 2 цієї статті ЦКУ замість конституційного поняття "реалізується" використовується термін "здійснюється". З огляду на зміст норми ст. 14 Основного Закону держави, у контексті коментованої статті ці поняття необхідно розглядати як синоніми.

Виходячи з юридичної природи здійснення права власності на землю, набуття і реалізація права власності на землю являє собою законодавчо забезпечену міру можливої і необхідної поведінки відповідних суб`єктів, що передбачає вчинення певних дій чи утримання від них, спрямованих на виникнення права власності на землю, а також на забезпечення володіння, користування і розпорядження землею.

Громадяни України, відповідно до ч.1 ст.81 ЗК України набувають право власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділенні в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер. Кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі. Кадастровий номер скасовується лише у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки.

Частиною 2 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» встановлено, що державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за місцем їх розташування відповідним Державним кадастровим реєстратором центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Згідно з ч. 3 ст. 79-1 ЗК України сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Аналогічна норма міститься в ч. 4 ст. 334 Цивільного кодексу України, згідно з якою права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 321, ч. 1 ст. 386 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

За правилами ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Так, принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджуване порушення було обґрунтованим.

Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Отже, здійснюючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов`язаний надати суб`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Разом з тим, стаття 129 Конституції України як одну із основних засад судочинства визначає змагальність сторін та свободу в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Так, з урахуванням імперативних вимог ч. 1ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відтак, обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст.12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Враховуючи положення ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Доказами в розумінні ч. 1 ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (ч. 1 ст. 82 ЦПК України).

Відповідно до положень ст. 264 ЦПК України, суд, ухвалюючи судове рішення, зобов`язаний встановити, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувались вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що на даний час, за відсутності технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж спірної земельної ділянки в натурі (на місцевості), не вбачається можливим встановити право власності позивача на спірну земельну ділянку більш того, правовстановлюючі документи, щодо права власності ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку, в тому числі і рішення Васильківської міської ради Київської області №04.462-49-VI від 25.10.2013 року, на підставі якого відповідач отримав право власності на спірну земельну ділянку, є чинним, та позивачем не оспорюється та не скасовані, а тому враховуючи зазначені положення, суд вважає, що позивачем невірно обрано спосіб захисту своїх прав в частині предмету позову, а отже підстав для скасування внесених до Державного земельного кадастру відомостей про дану земельну ділянку та державної реєстрації цієї земельної ділянки не вбачається, а тому в позові ОСОБА_1 необхідно відмовити.

Враховуючи викладене,керуючись ст.ст. 7, 19, 141, 153, 155, 157-159 СК України, ст.ст. 2, 4-5, 12-13, 76-83, 89, 141, 258-259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України,

в и р і ш и в :

В задоволенні позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду через Васильківський міськрайонний суд Київської області шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя М.М.Ковбель