Постанова

Іменем України

03 лютого 2020 року

м. Київ

справа № 619/3503/16-ц

провадження № 61-35853св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області, у складі судді Жорняка О. М.,

від 30 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області, у складі колегії суддів: Овсяннікової А. І., Костенко Т. М., Сащенка І. С.,

від 12 квітня 2017 року.

Короткий зміст позовної заяви та її обґрунтування

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що протягом останніх трьох років ОСОБА_3 систематично направляє звернення до Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області, Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області, Харківської обласної державної адміністрації та Адміністрації Президента України щодо, на думку відповідача, його неправомірних дій. Незважаючи на те, що доводи відповідача не знайшли свого об`єктивного підтвердження та звернення задоволені не були, ОСОБА_3 зазначав неправдиву інформацію, яка принижує його честь та гідність, а також формує хибне уявлення про його професійні та управлінські здібності, порядність та відповідність діяльності вимогам закону, що негативно впливає на його ділову репутацію.Зокрема, у зверненні на адресу Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області від 18 квітня 2016 року відповідач вказує на те, що він обікрав державу на орієнтовну суму 40 тис. грн. Однак, будь-яких висновків органів державного контролю, експертиз, судових рішень, якими б підтверджувалися такі твердження, у відповідача не існує. Також

ОСОБА_3 зазначав, що він відмовляється виконувати закони України, Конституцію України, а також те, що він є сепаратистом. Ці твердження є безпідставними, оскільки ним, як керівником комунального підприємства «Малоданилівський комунальник» та громадянином України, неухильно додержуються всі вимоги чинного законодавства, він підтримує територіальну цілісність України. Аналогічну неправдиву інформацію відповідач поширив шляхом направлення звернень до Дергачівської районної державної адміністрації, Харківської обласної державної адміністрації та Адміністрації Президента України. У всіх вищевикладених зверненнях відповідачем не порушено жодного питання, вирішення якого відноситься до компетенції органів державної влади та місцевого самоврядування. Звернення носять характер розповідей, будь-яких конкретних прохань, вимог чи клопотань, які можуть бути вирішені в межах компетенції вказаних органів, відповідач не зазначає. Крім того, своїми діями ОСОБА_3 охарактеризував його як злочинця, особу, що з легкістю порушує закон, яка немає високих моральних цінностей. Така необґрунтована характеристика пригнічує його честь та гідність. У зв`язку з неправомірним поширенням відповідачем широкому колу осіб недостовірної негативної інформації він знаходиться у стані постійного нервового напруження та стресу.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд зобов`язати відновити порушене особисте немайнове право на повагу до гідності, честі та ділової репутації шляхом направлення звернень на адресу Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області, Дергачівської районної державної адміністрації, Харківської обласної державної адміністрації та Адміністрації Президента України такого змісту: «Я, ОСОБА_3 , впродовж трьох років поширював неправдиву інформацію про ОСОБА_1 , яку вигадав сам. За такі свої дії я прошу пробачення у ОСОБА_1 , працівників Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області, Дергачівської районної державної адміністрації, Харківської обласної державної адміністрації та Адміністрації Президента України, яким впродовж трьох років доводилося розглядати мої безпідставні звернення».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 30 січня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, відсутні факти, які б доводили, що відомості, які відповідач викладав у своїх зверненнях, мотивовані цілеспрямованими діями з метою принизити честь, гідність чи ділову репутацію позивача. Відповідач навів особисті думки стосовно позивача й наміру ображати його не мав, використав своє конституційне право на свободу думки і слова, а за висловлювання оціночних суджень відповідач не може бути притягнутий до відповідальності, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог щодо спростування зазначеної інформації.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 12 квітня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилено. Рішення Дергачівського районного суду Харківської області

від 30 січня 2017 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши при цьому, що висловлювання ОСОБА_3 є оціночним перебільшеним судженням за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя, тому судом першої інстанції прийнято законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального прав та порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги зводяться до того, що суди попередніх інстанцій не врахували, що тягар доведення достовірності поширеної негативної інформації у цій справі лежить саме на відповідачеві. Суди не надали належну правову оцінку висловлюванням відповідача та не врахували, що такі вислови виходять за межі допустимої критики, вони не є оціночним судженням, є повністю конкретними та не допускають іншого тлумачення. Заявник вказує, що позивач не є політичним діячем чи посадовою особою, яка обіймає публічні посади або здійснює публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях. На думку заявника, свобода слова не може бути безмежна.

Відзиву на касаційну скаргу не надходило

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 липня 2017 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»

(далі - ЦПК України), який набрав чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

30 жовтня 2019 року справу передано судді-доповідачу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_3 направляв звернення та скарги на адресу Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області, Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області, Харківської обласної державної адміністрації та Адміністрації Президента України щодо неправомірних дій ОСОБА_1 як керівника комунального підприємства «Малоданилівський комунальник».

У цих зверненнях ОСОБА_3 вказував про привласнення посадовими особами комунального підприємства «Малоданилівський комунальник», у тому числі позивачем як його керівником, державного майна.

Згідно відповіді керівника Дергачівської місцевої прокуратури

від 29 вересня 2016 року № 04-33-2778-16 щодо протиправних дій посадових осіб комунального підприємства «Малоданилівський комунальник»

24 червня 2016 року CВ Дергачівського ВП ГУ НП в Харківській області розпочате досудове розслідування № 0001290 за фактом вчинення злочину, передбаченого частиною другою статті 191 КК України.

У провадженні призначено економічну експертизу. Підстави для внесення актів прокурорського реагування відсутні (а.с. 47).

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Згідно з частиною другою та третьою статті 34 Конституції України і статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.

Статтею 201 Цивільного кодексу України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи розуміється оцінка її підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Згідно із статті 277 ЦК Українифізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації; спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила; спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Недостовірною слід вважати інформацію, в якій за відсутності для того доказів стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Відповідно до частин першої та другої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Частиною першою статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснено, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

Відповідно до статті 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій, із урахуванням вказаних норм права, обґрунтовано виходили із того, що позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки відповідач скористався своїм правом на звернення до відповідних органів, внаслідок чого було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 1211290 за фактом вчинення злочину, передбаченого частиною другою статті 191 КК України, триває досудове розслідування, в рамках якого було призначено економічну експертизу. Позивач, вказуючи про те, що інформація, яку була викладена у зверненнях відповідача до державних органів та органів місцевого самоврядування, не знайшла свого підтвердження, не надав відповідних доказів, зокрема інформації щодо закриття кримінального провадження

№ 0011290. Висловлювання відповідача у скаргах та зверненнях є доволі різкими, але в силу зазначених норм закону та статусу позивача як посадової особи комунального підприємства (керівника), який має бути готовим до критики своєї діяльності з боку громадськості, не можуть розцінюватися як поширення неправдивих відомостей відносно позивача.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права, не спростовують правильних висновків судів попередніх інстанцій по суті спору та у значній мірі зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не відноситься до повноважень суду касаційної інстанції.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій. Судами правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, зроблені обґрунтовані висновки про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 на підставі належним чином оцінених доказів (стаття 212 ЦПК України, 2004 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскарженого судового рішення, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 30 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 12 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович