Справа № 183/6345/19
№ 2/183/1411/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2020 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області, у складі:

головуючої судді Сороки О.В.,

секретаря Пащенко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

в с т а н о в и в:

07.10.2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив стягнути з відповідача борг за договорами позики від 01.03.2017 року, від 06.06.2017 року, від 16.08.2017 року, від 25.10.2017 року, від 29.01.2017 року, всього у розмірі 132000 гривні

В обґрунтування свого позову позивач зазначає, що наприкінці лютого 2017 року відповідач звернулася до нього з проханням про отримання в борг коштів для виготовлення певних документів, внаслідок чого 01.03.2017 року між ними був укладений договір позики про отримання грошових коштів ОСОБА_2 у розмірі 10000 грн. Далі, 06.06.2017 року ОСОБА_2 отримала в борг від ОСОБА_1 грошову суму у розмірі 10000 грн., 16.08.2017 року нею отримано в борг 10000 грн., 25.10.2017 року 82746 грн., а 29.01.2018 року 20000 грн.

Позивач зазначає, що всього передав відповідачеві грошових коштів у розмірі 132000 грн., які вона зобов`язалася повернути за його першою вимогою. Про отримання грошових коштів відповідач написала власноручні розписки.

09 вересня 2019 року позивач звернувся до відповідача з письмовою вимогою про повернення коштів, однак відповідач свої зобов`язання не виконала, внаслідок чого позивач, посилаючись на вимоги ст..ст. 1046, 1047, 1049, 530, 526, 530 625 ЦК України, просить стягнути з відповідача на її його користь борг за договорами позики у зазначеному вище розмірі з урахуванням 3% річних.

Також позивач просить стягнути з відповідача судові витрати у виді сплаченого судового збору у розмірі та витрати на правову допомогу.

Ухвалою суду від 13 листопада 2019 року відкрите спрощене позовне провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, відповідно до ч.5 ст. 279 ЦПК України. Заперечень проти такого розгляду справи від сторін не надходило.

У відзиві на позов відповідач просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що вона з позивачем мала певну домовленість про те, що на її ім`я буде оформлене певне майно, а саме земельні частки (паї). Їх домовленість полягала в тому, що позивач від її імені вчинить дії щодо визнання за нею права власності на земельні ділянки, а потім вчинить дії щодо оформлення права власності на ці паї. Весь цей час, поки позивач повинен був вчиняти такі дії, він буде можливість користуватися означеною землею на свій розсуд за її цільовим призначення. На підтвердження такої домовленості, вже після того, як позивач почав звертатися до суду з вимогами про визнання права власності на паї, його представник звернувся до неї з вимогою про написання розписок для страхування позивача від певних ризиків на підтвердження такої домовленості. На вимогу представника позивач написала декілька розписок, у яких дійсно зобов`язалася повернути позивачу певну грошову суму на його першу ви могу. Однак, у тексті розписок вона чітко зазначала умови, при яких повинна повернути йому кошти, такою умовою є визнання права власності на земельні ділянки (паї). Таким чином, відповідач наполягає на тому, що не отримувала грошових коштів, тому ці розписки не можуть бути борговими, зазначені у розписках кошти є особистими витратами позивача на виконання їх домовленості щодо оформлення права власності на паї.

Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного висновку.

Суду надано копію розписки від 01 березня 2017 року, у відповідності до якої ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 грошові кошти в борг у розмірі 10000 грн., зобов`язавшись їх повернути за першою вимогою після отримання права власності на земельну ділянку після смерті ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (а.с. 12).

У відповідності до копії розписки від 06 червня 2017 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 грошові кошти в борг у розмірі 10000 грн., зобов`язавшись їх повернути за першою вимогою після отримання права власності на земельну ділянку після смерті ОСОБА_4 (а.с. 13).

У відповідності до копії розписки від 16 серпня 2017 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 грошові кошти в борг у розмірі 10000 грн., зобов`язавшись їх повернути за першою вимогою після отримання права власності на земельну ділянку після смерті ОСОБА_4 (а.с. 14).

У відповідності до копії розписки від 25 жовтня 2017 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 грошові кошти в борг у розмірі 82746 грн., зобов`язавшись їх повернути за першою вимогою після отримання земельних ділянок (а.с. 15).

Зазначені розписки, відповідно до вимог ч.1 ст. 1047 ЦК України є договорами, що укладений в письмовій формі, оскільки їх сума більш, ніж у 10 разів перевищує розмір неоподаткованого мінімуму громадян.

За підрахунками суду всього ОСОБА_2 уклала договорів на суму 132 746 грн.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору.

У відповідності до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України № 6-63цс13 від 18.09.2013 року, № 6-1967цс15 від 11.11.20165 року та № 6-1103цс16 від 08.06.2016 року.

Крім того, сама по собі наявність оригіналів розписок у позивача свідчить про факт укладення між сторонами договорів позики, за якими підтверджується факт отримання грошей та зобов`язання повернути їх при визначених умовами договорів обставинах.

09 вересня 2019 року позивач звернувся до відповідача з письмовою вимогою про повернення отриманих в борг грошових коштів (а.с. 17), відповідач отримала зазначену претензію (а.с. 18-19), у строк, визначений договорами (за першою вимогою), не виконала взятих зобов`язань щодо повернення боргу.

Таким чином суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача боргу в розмірі 132746гривень є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

При цьому суму позову, визначену позивачем у розмірі 132000, суд розцінює, як механічну помилку.

Вирішуючи питання про стягнення 3 відсотків річних, слід звернути увагу на наступне.

Правила щодо сплати процентів від суми позики містяться у статті 1048 ЦК України, згідно із частиною першою якої позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вбачається з самого договору (розписки), при його укладені сторонами не було погоджено розмір і порядок сплати процентів від суми позики.

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Окрім того, підлягають застосуванню положення статті 625 ЦК України із поєднанням зі статтею 1048 ЦК України у разі прострочення виконання боржником грошового зобов`язання.

Не зважаючи на відсутність розрахунку заборгованості за договором позики, суд, відповідно до вимог ч.1 ст. 13 ЦПК України розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог цього Кодексу в межах заявлених позовних вимог.

Пред`являючи позов ОСОБА_1 наполягав на стягненні боргу з урахуванням трьох відсотків річних, яку просив розрахувати на момент винесення рішення.

При цьому, як зазначено судом вище, моментом настання строк виконання договору займу є перша вимога кредитора.

Така перша вимога датована 09 вересня 2019 року, ОСОБА_1 пропонував ОСОБА_2 погасити борг на протязі 10 днів з дня отримання такої претензії (а.с. 17).

Претензія отримана ОСОБА_2 12.09.2019 року, саме з цього моменту настає строк виконання договору.

Аналізуючи викладене, суд приходить до переконання про стягнення суми боргу з урахуванням 3% річних за період з 12 вересня 2019 року по 11 лютого 2020 року, що складає 1669, 33 грн.

До такого висновку, суд дійшов, виходячи з наступного.

Як зазначав суд вище, відповідно до ст.526 ЦК України належним є виконання, що відповідає умовам договору, вимогам закону та інших актів цивільного законодавства. У разі якщо зобов`язання виконано не належним чином, то воно не припиняється, а на сторону, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обов`язки, у тому числі передбачені ст. 625 ЦК України.

Згідно ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки, відповідачем допущено прострочення виконання грошового зобов`язання за договором позики, є правові підстави для застосування ст. 625 ЦК України.

Вирішуючи питання щодо стягнення судових витрат, суд керується наступними нормами процесуального закону.

Так,статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

У відповідності до приписів ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Згідно до положень ч.ч.1-4 ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно ч.ч.1,2 ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Разом з тим склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані наступні документи: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимог.

В матеріалах справи міститься квитанція про оплату позивачем гонорару адвокату ОСОБА_5 у розмірі 6000 грн., акт виконаний робіт адвокатом, договір про надання правової допомоги.

Таким чином, до матеріалів справи позивачем подано документального підтвердженні витрати на правову допомогу у розмірі 6000 грн., а тому з відповідача на користь позивача належить стягнути витрати на правову допомогу у зазначеному розмірі.

Крім того, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачені ним судові витрати, що складаються з судового збору у розмірі 1320 грн. (а.с.1).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 76, 81, 89, 141, 263, 265 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_2 , борг за договорами позики від 01 березня 2017 року, від 06 червня 2017 року, від 16 серпня 2017 року, від 25 жовтня 2017 року, від 29 січня 2018 року у розмірі 132746 гривень з урахуванням 3% річних за період з 12.09.2019 року по 11 лютого 2020 року у розмірі 1669,33 гривень, а всього 134415,33 (сто тридцять чотири тисячі чотириста п`ятнадцять гривень, 33 копійки).

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_2 , судовий збір в розмірі 1320 гривень (одна тисяча триста двадцять гривень), витрати на правничу допомогу у розмірі 6000 грн. (шість тисяч гривень).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повне судове рішення виготовлене 11 лютого 2020 року.

Суддя Сорока О.В.