РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2020 року

м. Рівне

Справа № 556/991/15-ц

Провадження № 22-ц/4815/5/20

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Шимківа С.С.,

суддів: Боймиструка С.В., Гордійчук С.О.

секретар судового засідання Тхоревський С.О.,

учасники справи:

позивач/відповідач ОСОБА_1 (правонаступник ОСОБА_2 у даній справі),

відповідач/позивач ОСОБА_3 ,

треті особи: реєстраційна служба Володимирецького районного управління

юстиції,

ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 - правонаступником якої у даній справі є ОСОБА_1 на рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 14 серпня 2019 року (ухвалене у складі судді Котик Л.О., повний текст рішення складено 22 серпня 2019 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: реєстраційна служба Володимирецького районного управління юстиції, ОСОБА_4 про визнання права власності на майно та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , треті особи: реєстраційна служба Володимирецького районного управління юстиції, ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно, -

в с т а н о в и в :

У червні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , треті особи: реєстраційна служба Володимирецького районного управління юстиції, ОСОБА_4 про визнання права власності на майно.

Позовна заява мотивована тим, що з 22 січня 1955 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті чоловіка відкрилася спадщина, яка складається з 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями на АДРЕСА_1 , що належала спадкодавцю як частка в спільному з позивачем майні подружжя.

Згодом їй стало відомо, що чоловіком було складено заповіт від 25 травня 1993 року на користь їх сина ОСОБА_3 .

На підставі рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 25 січня 2013 року, яким визнано за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування на житловий будинок та інші господарські будівлі, що розташовані по АДРЕСА_1 , останній провів державну реєстрацію права власності на спірний будинок.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 20 березня 2015 року вищевказане рішення районного суду скасовано та прийнято нове рішення, яким за ОСОБА_3 визнано право власності на 1/3 спірного будинку, у решті позовних вимог було відмовлено.

Оскільки на момент смерті спадкодавця вона була непрацездатною за віком, вважає, що має право на підставі статті 335 ЦК Української РСР на 1/6 частину будинку в порядку спадкування за законом.

Просила суд, з урахуванням частки (1/2 частина будинку), що належить їй на правах спільної сумісної власності подружжя, визнати за нею право власності на 2/3 частини будинку та скасувати державну реєстрацію права власності на спірний будинок та земельні ділянки, що знаходяться на АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 .

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , треті особи: реєстраційна служба Володимирецького районного управління юстиції, ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що він за власні кошти та кошти своєї дружини побудував новий житловий будинок на земельній ділянці домогосподарства у АДРЕСА_2 , яке у подальшому змінило адресу на АДРЕСА_1 , що належало його батьку ОСОБА_5 .

Його батьки проживали в цьому ж домогосподарстві, але в старому будинку.

Будівництво нового будинку відбулося за письмової згоди ОСОБА_5 .

За життя власника домогосподарства ОСОБА_5 не здійснив державної реєстрації новоствореного нерухомого майна.

Просив суд визнати за ним право власності на новостворений житловий будинок на АДРЕСА_1 .

Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 14 серпня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: реєстраційна служба Володимирецького районного управління юстиції, ОСОБА_4 про визнання права власності на майно відмовлено.

З устрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , треті особи: реєстраційна служба Володимирецького районного управління юстиції, ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на новозбудований житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , який складається з житлової кімнати 4, житлової кімнати 5, кухні 3, коридору 1, коридору 2, особовий рахунок № НОМЕР_1 , рік побудови 1991.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що новозбудований ОСОБА_3 будинок по АДРЕСА_1 не входить до складу спадкового майна після смерті спадкодавця ОСОБА_5 , що є підставою для відмови у задоволенні первісного позову ОСОБА_2

ОСОБА_3 доведено, що новозбудований будинок по АДРЕСА_1 , побудований ним та його дружиною ОСОБА_4 за їх кошти, за згодою батька ОСОБА_3 , а розподіл будинків на два окремих об`єкта нерухомості здійснено в погосподарській книзі, що є підставою для задоволення зустрічного позову ОСОБА_5 та визнання за ним права власності на будинок.

24 вересня 2019 року ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про задоволення її позову та відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд дійшов неправильного висновку про відсутність підстав для задоволення первісного позову.

Вказує, що доводи ОСОБА_3 про будівництво нового будинку за власні кошти є надуманими та необґрунтованими.

Спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя, тому ОСОБА_5 та ОСОБА_2 належить на праві власності по 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями.

Правовстановлюючі документи на право власності на вказаний житловий будинок з надвірними будівлями відсутні.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що згідно даних погосподарської книги Ромейківської сільської ради спірний будинок в 1991-1995 роках рахувався за ОСОБА_5 , а з 1996-2000 роках було переписано на ОСОБА_2

25 травня 1993 року ОСОБА_5 склав заповіт, яким все своє майно, де б воно 6 не находилось і з чого б воно не складалося та все те, що йому належить на час смерті і на що він мав право за законом заповідав своєму сину - ОСОБА_3 позивачу по справі.

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина за заповітом, до складу якої входило 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , яка належала йому на час смерті, інша 1/2 частина будинку до складу спадкової маси не входила.

На день смерті ОСОБА_5 з ним проживали та були зареєстрованими у вказаному будинку ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що підтверджується довідкою Ромейківської сільської ради Володимирецького району Рівненської області № 31 від 06.02.2015 року.

Отже, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 фактично вступили в управління та володіння спадковим майном та прийняли спадщину.

За таких обставин, ОСОБА_2 належить 2/3 частини житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , а тому спадкуванню за заповітом ОСОБА_3 підлягає лише 1/3 частина спірного майна.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 20.03.2015 року встановлено обставини будівництва спірного будинку подружжям ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , а не ОСОБА_3 .

Будівництво спірного будинку відбувалося на відведеній ОСОБА_5 у 1988 році земельній ділянці і саме він є забудовником.

За адресою: АДРЕСА_1 знаходиться лише один житловий будинок, який є предметом спору як за первісним так і за зустрічним позовом у цій справі.

Матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження проведення ОСОБА_3 будівельних робіт у період з 1988 року по 1991 рік по будівництву нового будинку.

21 листопада 2019 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подали відзиви на апеляційну скаргу, у яких вони покликається на законність рішення суду.

Вказують, що первісний позов та апеляційну скаргу від імені ОСОБА_2 фактично подає її донька ОСОБА_1 , виходячи з особистих міркувань та неприязних стосунків з ними. Спору з ОСОБА_2 немає.

26 листопада 2019 року представником ОСОБА_3 адвокатом Печончиком О.В. подано відзив на апеляційну скаргу у якому покликається на законність рішення суду.

Вказує, що наведене в апеляційній скарзі рішення Апеляційного суду Рівненської області від 22 червня 2017 року визначає власність між сторонами виключно на старий будинок.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 з 22 січня 1955 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.

Згідно заповіту ОСОБА_5 від 25 травня 1993 року все майно, що йому належало на час смерті і на що він мав право за законом, останній заповідав своєму сину ОСОБА_3 .

Згідно з архівним витягом засідання виконавчого комітету Ромейківської сільської ради Володимирецького району Рівненської області від 19 травня 1988 року ОСОБА_5 було виділено земельну ділянку площею 1 200 кв. м та надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку.

Відповідно до заяви ОСОБА_5 на ім`я голови виконавчого комітету Ромейківської сільської ради Володимирецького району Рівненської області від 07 лютого 1995 року на його земельній ділянці, з його згоди, його син ОСОБА_3 та його дружина ОСОБА_4 збудували за власні кошти та його сприяння новий будинок. У заяві ОСОБА_5 просив здійснити перерозподіл особових рахунків на старий та новий будинки (а.с.101, том 1).

За змістом розписки від 11 листопада 1987 року ОСОБА_5 надав згоду, як власник домогосподарства, на будівництво нового житлового будинку своєму сину ОСОБА_3 та його дружині ОСОБА_4 на земельній ділянці його домогосподарства

(а.с. 100, том 1).

Як правильно встановлено судом першої інстанції та не спростовано позивачкою, на земельній ділянці, що належала ОСОБА_5 зведено два будинки: старий будинок, у якому проживав ОСОБА_5 та ОСОБА_2 та новий будинок у якому проживають ОСОБА_3 та його дружина ОСОБА_4 .

Розподіл будинків на два окремих об`єкта нерухомості здійснено в погосподарській книзі, однак державну реєстрацію права власності проведено не було.

Згідно ч. 4 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмеження" права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

Оскільки новий житловий будинок збудовано у 1991 році, а законодавство, що діяло на момент завершення будівництва не передбачало обов`язкової реєстрації речових прав на житловий будинок, такий будинок набув статусу майна з часу завершення будівництва та є об`єктом цивільних прав щодо нього.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_3 , як власником зведеного ним нового житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , пред`явлено позовні вимоги про визнання за ним права власності на будинок, оскільки ОСОБА_2 оспорює його право власності на будинок.

За ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Так як ОСОБА_3 доведено, за допомогою належних та допустимих доказів, його право власника на новозбудований житловий будинок, висновок місцевого суду про задоволення таких позовних вимог є правильним.

Водночас, вказаний новозбудований ОСОБА_3 житловий будинок не може бути предметом позову ОСОБА_2 , так як цей будинок не був спільним майном подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_2 як і не належить до спадкової маси після смерті ОСОБА_5 .

На підставі заповіту, що складений ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь сина ОСОБА_3 до останнього, зокрема, перейшли права на старий будинок, який і належав спадкодавцеві на момент смерті.

Вимог про визнання за ОСОБА_2 права власності на частку у старому житловому будинку, який і є об`єктом спільної сумісної власності подружжя покійного ОСОБА_5 та ОСОБА_2 та належить до спадкової маси, після смерті ОСОБА_5 , позивачем не заявлялося.

Таким чином, місцевим судом правомірно відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , так як останньою неправильно визначено обсяг спадкового майна, на яке вона може мати право.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про преюдиційність обставин належності до спадкової маси новозбудованого будинку по АДРЕСА_1 , не заслуговують на увагу.

Ні рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 25 січня 2013 року, ні рішенням апеляційного суду Рівненської області від 20 березня 2015 року не встановлено щодо якого будинку (нового чи старого) вирішено спір.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав вважати, що судом допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення

Підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - правонаступником якої у даній справі є ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 14 серпня 2019 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 23 жовтня 2020 року.

Головуючий-суддя Шимків С.С.

Судді: Боймиструк С.В.

Гордійчук С.О.