ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«11» лютого 2020 року

м. Харків

справа № 617/902/17-ц

провадження № 22ц/818/230/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Кіся П.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря - Колосовської А.Р.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - Вільчанська селищна рада Вовчанського району Харківської області,

третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Шеренков В.О.,

особа, яка подала апеляційну скаргу - ОСОБА_3 , представник особи, яка подала апеляційну скаргу - ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Вовчанського районного суду Харківської області від 22 серпня 2017 року в складі судді Уханьової І.С.

в с т а н о в и в:

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Вільчанської селищної ради Вовчанського району Харківської області, третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Шеренков Валерій Олегович про поновлення строку для прийняття спадщини.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його рідна сестра ОСОБА_6 , яка мешкала у АДРЕСА_1 .

Вказав, що заповіту ОСОБА_6 не залишила, на момент смерті була розлучена, дітей не мала, їхні батьки померли раніше за неї.

Зазначив, що він, як брат померлої, є спадкоємцем за законом другої черги, та має право на спадкування, оскільки спадкоємці першої черги відсутні; із заявами щодо прийняття спадщини ніхто не звертався.

Вказав, що вони з сестрою на момент її смерті були зареєстровані за різними адресами, та протягом встановленого законом шестимісячного строку він не встиг звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини з поважних причин.

Зазначив, що на початку листопада 2013 року поїхав до м. Шахтарська Донецької області до родичів та планував повернутися до м. Харкова 20 листопада 2013 року, розраховуючи встигнути подати заяву про прийняття спадщини. Однак, у той час у м. Шахтарську Донецької області почалися масові громадські заворушення, порушився транспортний зв`язок і взагалі стало небезпечно пересуватися вулицями. У зв`язку з чим, він зміг повернутися до м. Харкова лише на початку грудня 2013 року.

Вказав, що постановою приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Шеренкова В.О. йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом саме у зв`язку з пропуском строку для прийняття спадщини, та на час подачі позову жодна особа спадщину після померлої ОСОБА_6 не прийняла; свідоцтво про право на спадщину не видавалось. Отже, поновлення йому строку для прийняття спадщини не вплине на права інших осіб.

Просив поновити йому строк для прийняття спадщини після його рідної сестри ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Рішенням Вовчанського районного суду Харківської області від 22 серпня 2017 року позов ОСОБА_1 - задоволено; визначено йому додатковий строк три місяці для подачі заяви про прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 .

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вказала, що вона є дочкою померлої ОСОБА_6 , та оскаржуваним рішенням суду про визначення позивачу як спадкоємцю другої черги додаткового строку для прийняття спадщини, її як спадкоємця першої черги позбавлено права на спадкування, чим порушено її права; що про смерть матері вона дізналась лише у вересні 2019 року, оскільки вони не мешкали разом з 2000 року та не підтримували близьких стосунків, після чого одразу звернулась до нотаріальної контори для оформлення спадщини, однак їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з пропуском шестимісячного строку на її прийняття, а також повідомлено, що спадщину прийняв ОСОБА_1 ; що ОСОБА_1 свідомо повідомив суду неправдиву інформацію про відсутність у померлої дітей, оскільки йому достеменно було відомо про її існування, а суд не перевірив ці обставини, а також не встановив, чи здійснювався нотаріусом виклик спадкоємців.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач як спадкоємець другої черги за законом пропустив строк на прийняття спадщини після смерті своєї сестри з поважних причин, тому наявні підстави для визначення йому додаткового строку для звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, і таке рішення не порушує права інших осіб.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є братом ОСОБА_6 , що не заперечується учасниками справи.

Батьки ОСОБА_1 та ОСОБА_6 померли: мати ОСОБА_8 - ІНФОРМАЦІЯ_3, а батько ОСОБА_9 - ІНФОРМАЦІЯ_4 (а. с. 5, 6-7).

ОСОБА_6 14 червня 1975 року уклала шлюб з ОСОБА_10 та взяла прізвище « ОСОБА_6 », що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 26 грудня 2016 року №6 (а. с. 8).

ІНФОРМАЦІЯ_2 у ОСОБА_12 та ОСОБА_6 народилась дочка ОСОБА_3 (а. с. 49).

10 жовтня 1987 року ОСОБА_6 уклала шлюб та отримала прізвище - « ОСОБА_6 », що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу від 12 серпня 2014 року №2 (а. с. 60).

Тобто, ОСОБА_6 є матір`ю ОСОБА_3 (а. с. 49-50).

05 липня 2005 року шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_10 розірвано (а. с. 8, зворот).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла (а. с. 9).

Постановою приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Шеренкова В.О. від 11 липня 2017 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про праву на спадщину за законом після його сестри ОСОБА_6 , оскільки з моменту відкриття спадщини до часу винесення постанови нотаріуса ОСОБА_1 заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори не подавав (а. с. 12).

29 листопада 2017 року Вовчанською державною нотаріальною конторою заведена спадкова справа №595/2017 після смерті ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується витягом зі Спадкового реєстру №50075090 (а. с. 62).

10 вересня 2019 року ОСОБА_3 звернулась до Вовчанської державної нотаріальної контори Харківської області із заявою про оформлення спадщини на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті своєї матері ОСОБА_6 .

Постановою державного нотаріуса Вовчанської державної нотаріальної контори Харківської області Ворони Г.В. від 10 вересня 2019 року відмовлено ОСОБА_3 у видачі свідоцтва про право на спадщину після ОСОБА_6 у зв`язку з пропуском шестимісячного строку для подання заяви про прийняття спадщини (а. с. 66-67). Відмову нотаріуса Брусенцова Г.І. не оскаржувала, з позовом про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини, визнання недійсним отриманого ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_3 не зверталася.

Спадщину після смерті ОСОБА_6 прийняв її брат ОСОБА_1 , подавши заяву до Вовчанської державної нотаріальної контори на підставі рішення Вовчанського районного суду від 22 серпня 2017 року.

30 жовтня 2018 року на його ім`я видані свідоцтва про право на спадщину на майно ОСОБА_6 (а. с. 66-67).

Згідно статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Частинами 1, 3 статті 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

За змістом частини 1 статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина 1 статті 1270 ЦК України).

За змістом частини 1 та 3 статті 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Аналогічні роз`яснення викладені в пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування».

Отже, правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах: від 26 вересня 2012 року № 6-85цс12, 04 листопада 2015 року № 6-1486цс15, 14 вересня 2016 року № 6-1215цс16. Підстав для відступлення від цієї правової позиції Верховним Судом не встановлено.

Не є поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім`єю), невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови.

Проте, поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини визнаються, зокрема: тривала хвороба спадкоємця, складні умови праці, які пов`язані із тривалими відрядженнями, у тому числі, закордонними, перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України, відбування покарання, з чим пов`язана неможливість прибуття для прийняття спадщини тощо.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 листопада 2018 року, справа № 140/1117/16-ц, провадження № 61-23892св18; постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року, справа № 717/1796/16-ц, провадження № 61-24501св18; постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 травня 2019 року, справа № 639/2082/17, провадження № 61-25267св18.

Таким чином, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції дослідив та надав належну оцінку поданим позивачем доказам, з`ясував належним чином фактичні обставини справи щодо заявлених вимог і того, яка саме правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, що має суттєве значення для правильного вирішення спору і дійшов обгрунтованого висновку щодо задоволення позову позивача.

Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 40, ЄСПЛ, 03 квітня 2008 року).

Жодна зі сторін не має права вимагати відкриття провадження з метою повторного розгляду справи та постановлення у ній нового рішення. Існування різних поглядів на одне питання не є підставою для перегляду, про що неодноразово зазначав Європейський суд з прав людини (рішення у справі «Нелюбін проти Росії», від 2 листопада 2006 року, заява № 14502/04).

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист. Відповідно до пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України основними засади судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Конституційний Суд України у рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 у справі щодо офіційного тлумачення положень пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України, частини другої статті 383 Кримінально-процесуального кодексу України зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Статтею 17 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Частина перша статті 352 ЦПК України надає право учасникам справи, а також особам, які не брали участь у справі, оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

При цьому, судове рішення, оскаржуване не залученою до участі у справі особою, повинно безпосередньо стосуватися її прав, інтересів та обов`язків, тобто суд вирішив спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення є заявник.

Рішення є таким, що вирішує питання про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо у мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, а в резолютивній частині прямо вирішено питання про її права та обов`язки.

Зазначене відповідає висновку, викладеному в ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 жовтня 2019 року, справа № 639/9780/15-ц, провадження № 61-17957ск19.

Право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, якщо ухвалене судове рішення завдає їм шкоди, що виражається в несприятливих для них наслідках.

Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 липня 2019 року, справа № 178/1047/17-ц, провадження №61-28598св18.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 2516/1356/12-ц (провадження № 61-28938св18) зроблено висновок, що за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (частина третя статті 1272 ЦК України).

Таким чином, позов спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини, про визначення йому додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини порушує права іншого спадкоємця, який спадщину прийняв, а тому належними відповідачами у спорах про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини є спадкоємці, які прийняли спадщину. За відсутності таких спадкоємців відповідачем виступає територіальна громада в особі органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Як вбачається із змісту апеляційної скарги ОСОБА_3 участі у справі не приймала. Її не визнано спадкоємцем. Постанову нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину вона не оскаржувала. З позовом щодо захисту своїх спадкових прав до суду не зверталася.

Як в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (стаття 13), так і в Конституції України (стаття 55) передбачено, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Такі самі положення передбачені Цивільним Кодексом України та Цивільним процесуальним Кодексом України. Зокрема, статтею 4 ЦПК України та статтею 15 ЦК України передбачено право особи на звернення до суду за захистом цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Реалізуючи передбачене Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, Конституцією України, Цивільним Кодексом України та Цивільним процесуальним Кодексом України право на судовий захист, особа повинна вказати власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Під захистом права розуміється державно - примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередньо мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту, вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Таким чином, порушення має бути реальним, обгрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи - позивача з боку відповідача, яка стверджує про їх порушення.

Оскаржуваним рішенням суду лише визначено ОСОБА_1 додатковий строк для звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, та в подальшому оформлення спадкових прав здійснювалось ним у позасудовому нотаріальному порядку із отриманням відповідного правовстановлюючого документу - свідоцтва про право на спадщину, яке є чинним. Жодні вимоги майнового характеру щодо спадкового майна не були предметом спору у даній справі, тому посилання ОСОБА_3 на порушення оскаржуваним рішенням суду її права власності як спадкоємця першої черги є безпідставними. Надані до апеляційної скарги додатки свідчать про те, що на час смерті ОСОБА_6 її дочка ОСОБА_3 разом з нею не була зареєстрована та не проживала. За захистом своїх прав з відповідними позовами ОСОБА_3 не зверталася.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції щодо визначення особі додаткового строку для прийняття спадщини, ОСОБА_3 , яка не приймала участі у справі, права та обов`язки якої не містяться в мотивувальній частині рішення та питання щодо її прав та обов`язків не вирішувалося в резолютивній частині, обрала спосіб захисту, який не забезпечує відновлення її порушеного права.

Враховуючи, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів та такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту; обрання нею способу захисту, який не забезпечує відновлення її порушеного права, судова колегія вважає, що доводи та вимоги апеляційної скарги не дають підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Переглядаючи справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, виходячи з вимог статті 367 ЦПК України, судова колегія вважає за необхідне апеляційну скаргу - залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін. Залишення апеляційної скарги без задоволення не позбавляє ОСОБА_3 права на звернення до суду з самостійним позовом щодо захисту її прав, якщо вона вважає їх порушеними.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судового збору відповідно до статті 141 ЦПК України не вирішується.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Вовчанського районного суду Харківської області від 22 серпня 2017 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді П.В. Кісь

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 17 лютого 2020 року.