П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 грудня 2020 року м. Київ Справа № 361/9053/19

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

учасники справи: позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Мостобудівельний загін № 112»,

розглянувши в письмовому провадженні цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Мостобудівельний загін № 112» на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 07 вересня 2020 року у складі судді Радзівіл А. Г. у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мостобудівельний загін № 112» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

Справа №361/9053/19
№ апеляційного провадження:22-ц/824/14936/2020
Головуючий у суді першої інстанції: Радзівіл А. Г.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Стрижеус А.М.
ВСТАНОВИВ:

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Мостобудівельний загін № 112» (далі - ТОВ «Мостобудівельний загін № 112») про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позовна заява, з урахуванням уточнень, мотивована тим, що 11 серпня 2010 року ОСОБА_1 згідно наказу № 218-к від 11 серпня 2010 року був прийнятий на посаду охоронника бази дочірнього підприємства ПАТ «Мостобуд`Мостобудівельного загону

№ 112.»

25 травня 2011 року дочірнє підприємство «Мостобуд» Мостозагін № 112 реорганізоване шляхом перетворення в ТОВ «Мостобудівельний загін № 112» на підставі наказу № 66-п.

30 жовтня 2013 року ОСОБА_1 був звільнений за власним бажанням відповідно до статті 38 КЗпП України з посади охоронника бази ТОВ «Мостобудівельний загін

№ 112» на підставі наказу № 215-к від 30 жовтня 2013 року.

На день звільнення ОСОБА_1 з посади, відповідач не провів розрахунок з відповідачем та не сплатив нараховану заробітну плату, посилаючись на те, що на підприємстві відсутні кошти, а тому TOB «Мостобудівельний загін № 112» має заборгованість по сплаті заробітної плати перед ним у сумі 17482,83 грн.

Оскільки остаточний розрахунок роботодавцем при звільненні не проведений, відповідач повинен сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України за період з дня звільнення - 30 жовтня 2013 рік і по день звернення до суду 21 грудня 2019 року у сумі 85610,90 грн.

ОСОБА_1 , з урахуванням уточнень, просив стягнути з ТОВ «Мостобудівельний загін № 112» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в сумі 103 093,73 грн, з яких: 17 482,83 грн - заборгованість по заробітній платі та 85 610,90 грн - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 02 січня 2020 року відкрито провадження у цій справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено справу до судового розгляду.

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 07 вересня 2020 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ТОВ «Мостобудівельний загін № 112» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в сумі 103 093,73 грн, з яких: 17 482,83 грн заборгованість по заробітній платі та 85 610,90 грн середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 31 жовтня 2013 року по день подання позову до суду 21 грудня 2019 року.

Стягнуто з ТОВ «Мостобудівельний загін № 112» на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 856,11 грн.

Стягнуто з ТОВ «Мостобудівельний загін № 112» судовий збір на користь держави у розмірі 840,80 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідачем порушено норми КЗпП України, оскільки під час звільнення позивача з посади за власним бажанням, відповідачем не було проведено повний розрахунок належних позивачу сум при звільненні, у зв?язку із чим суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахункупри звільненні, який розраховано згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, з подальшими змінами та доповненнями.

Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги

06 листопада 2020 року ТОВ «Мостобудівельний загін № 112» подало до Київського апеляційного суду через Броварський міськрайонний суд Київської області апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить скасувати рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 07 вересня 2020 року в частині стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 85 610,90 грн. та прийняти нове рішення, яким зменшити середній заробіток до суми 17 482,83 грн. та вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в частині стягнення з ТОВ «Мостобудівельний загін № 112» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 85 610,90 грн судом було неповно з?ясовано обставини справи, що мають значення для справи, при прийнятті рішення, суд порушив норми матеріального права, зокрема статі 116, 117 КЗпП України та норми процесуального права.

Суд помилково вказав, що не було встановлено обставин, які б вказували на існування спору щодо розміру вказаних сум. Такий спір існував.

Під час вирішення питання щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, судом не враховано розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Розгляд справи у суді першої інстанції було проведено за відсутності відповідача, який подав клопотання про відкладення розгляду справи.

Рух апеляційної скарги та матеріалів справи

11листопада 2020 року матеріали цивільної справи № 361/9053/19 надійшли до Київського апеляційного суду.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями

від 11листопада 2020 року справу передано судді-доповідачу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 13листопада 2020 року, з урахуванням ухвали Київського апеляційного суду від 02 грудня 2020 року про виправлення описки,клопотання ТОВ «Мостобудівельний загін № 112» про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 07 вересня 2020 року - задоволено та поновлено його. Відкрито апеляційне провадження у цій справі.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 листопада 2020 року, з урахуванням ухвали Київського апеляційного суду від 02 грудня 2020 року про виправлення описки,справу призначено до розгляду без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження, оскільки ціна позову у даній справі становить 103 093,73 грн, яка станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 027,00 грн х 100 = 202 700,00 грн).

А за правилами частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Доводи інших учасників справи

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Позиція Київського апеляційного суду

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Рішення Броварського міськрайонного суд Київської області від 07 вересня 2020 року оскаржується в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Мостобудівельний загін № 112» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Рішення Броварського міськрайонного суд Київської області від 07 вересня 2020 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Мостобудівельний загін № 112» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати заявником не оскаржується, аргументів щодо незгоди з рішенням Броварського міськрайонного суд Київської області від 07 вересня 2020 року в цій частині апеляційна скарга не містить, а тому згідно правил частини першої статті 367 ЦПК України рішення Броварського міськрайонного суд Київської області від 07 вересня 2020 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Мостобудівельний загін № 112» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати судом апеляційної інстанції в апеляційному порядку не переглядається.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Фактичні обставини справи

Встановлено, що 11 серпня 2010 року ОСОБА_1 був прийнятий на посаду охоронника бази до дочірнього підприємства ПАТ «Мостобуд» Мостобудівельного загону № 112 на підставі наказу № 218-к від 11 серпня 2010 року, що підтверджується відповідним записом у трудовій книжці та довідкою від 29 жовтня 2013 року № 27 (а. с. 7-10).

25 травня 2011 року дочірнє підприємство «Мостобуд» Мостозагін № 112 реорганізоване шляхом перетворення в ТОВ «Мостобудівельний загін № 112» на підставі наказу № 66-п.

30 жовтня 2013 року ОСОБА_1 був звільнений за власним бажанням відповідно до статті 38 КЗпП України з посади охоронника бази ТОВ «Мостобудівельний загін № 112» на підставі наказу № 215-к від 30 жовтня 2013 року, що підтверджується відповідним записом у трудовій книжці (а. с. 9)

Згідно довідки № 489 від 11 червня 2020 року про заборгованість заробітної плати станом на 18 травня 2020 року наданої ТОВ «Мостобудівельний загін № 112» загальна сума заборгованості перед ОСОБА_1 складає 17 482,83 грн (а. с. 57)

Із довідки вих. № 485 від 11 червня 2020 року вбачається, що ОСОБА_1 прийнятий на посаду охоронця ТОВ «Мостобудівельний загін № 112» наказ № 218 К від 11 серпня 2010 року з посадовим окладом 1 395,00 грн.

Разом з цим судом встановлено, що ОСОБА_1 у період з 30 жовтня 2013 року (дата звільнення позивача з посади) по 21 грудня 2019 року (дата звернення позивача до суд уз цим позовом) не вчиняв жодних активних дій щодо отримання належних йому сум при звільненні.

Доказів протилежного позивачем не надано.

Вирішуючи питання щодо стягнення з ТОВ «Мостобудівельний загін № 112» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 85 610,90 грн, який обраховано згідно Порядку № 100, місцевий суд виходив із того, що відповідачем під час звільнення позивача було допущено порушення норм КЗпП України, зокрема у несвоєчасній виплаті ОСОБА_1 належних йому сум при звільненні, що згідно правил статті 117 КЗпП України є підставою для покладення на відповідача обов?язку здійснити виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Київський апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення в частині визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в повній мірі не відповідає.

Мотиви з яких виходить суд та застосовані норми матеріального права

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Статтею 21 КЗпП України передбачений обов`язок роботодавця виплачувати працівникові заробітну плату.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму (стаття 116 КЗпП України).

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (статті 117 КЗпП України).

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а у позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості, яку, на думку позивача, суд точно стягне у повному обсязі. Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього. Вказане є наслідком застосування підходу щодо неможливості суду зменшити розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549-552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина 1 статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Водночас Верховний Суд України зауважив, що разом із тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

У постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження

№ 14-623цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Застосовуючи до обставин цієї справи критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, колегія суддів виходить із того, що: позивач звернувся до суду з цим позовом у грудні 2019 року, тобто зі спливомбільш ніж шість років після звільнення з роботи, яке мало місце 30 жовтня 2013 року; відповідно до матеріалів справи та встановлених судом обставин позивач не довів, що звернувся на момент звільнення до відповідача з вимогою про виплату нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у сумі 17 482,83грн, таке право позивач реалізував лише у грудні 2019 руку, звернувшись із позовом, судом не встановлено, що позивач не знав про це його право, також не встановлено інших обставин, які заважали реалізувати зазначене право; сума невиплаченої при звільненні заробітної плати (17 482,83 грн) є більш, ніж у 4 рази меншою, ніж визначена сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні (85 610,90 грн).

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, колегія суддів вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатимеобставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 17 482,83 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням встановлених у справі обставин.

Тому у відповідній частині судове рішення підлягає зміні з ухваленням рішення про часткове задоволення позовних вимог про стягнення за статтею 117 КЗпПУкраїни за час затримки розрахунку при звільненні позивача відшкодування у сумі 17 482,83 грн.

Аналогічний висновок зроблено Верховим Судом у постанові від 18 листопада 2020 року у справі № 335/4416/18-ц.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно з пунктом 2 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до пункту 4 частин першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню

Ураховуючи зазначене на підставі оцінених аргументів учасників справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити: змінити оскаржуване судове рішення, зменшивши стягнутий судом першої інстанції з відповідача на користь позивача розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку з 85 610,90 грн. до 17 482,83 грн.

Щодо судових витрат

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина восьма статті 141 ЦПК України).

За вимогами частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно підпунктів б), в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції,- у випадку скасування або зміни судового рішення та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки колегія суддів задовольнила апеляційну скаргу відповідача, судове рішення у частині змінила, зменшивши суму коштів, які слід стягнути з відповідача на користь позивача, то слід провести новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у судах першої й апеляційної інстанцій.

У зв`язку з наведеним, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню у частині стягнення судового збору.

Так як позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково, то розмір сплаченого ним судового збору при зверненні до суду з позовними вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає стягненню з відповідача на його користь пропорційно задоволеним вимогам, а саме в розмірі 174,82 грн (розмір заявлених вимог - 85 610,90 грн (100 %), розмір вимог, що підлягають задоволенню - 17 482,83 грн (20,42 %), розмір судового збору, що підлягав сплаті при звернення до суду з цим позовом - 856,11 грн (856,11 грн х 17 482,83 грн : 85 610,90 грн. = 174,82 грн).

Апеляційна скарга ТОВ «Мостобудівельний загін № 112» підлягає задоволенню, а тому сплачений заявником судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1 284,16 грн. підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Мостобудівельний загін № 112».

Керуючись статтями 141, 367, 368, 369, 374, 376, 381, 382, 383 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Мостобудівельний загін № 112»задовольнити.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 07 вересня 2020 року змінити в частині вирішення позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Зменшити стягнутий з товариства з обмеженою відповідальністю «Мостобудівельний загін № 112» на користь ОСОБА_1 розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 85 610,90 грн до 17 482,83 грн.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 07 вересня 2020 року скасувати у частині стягнення із товариства з обмеженою відповідальністю «Мостобудівельний загін № 112» на користь ОСОБА_1 судового збору у розмірі 856,11 грн.

Стягнути із товариства з обмеженою відповідальністю «Мостобудівельний загін № 112» на користь ОСОБА_1 174,82 грн. судового збору за подання позовної заяви.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Мостобудівельний загін № 112» 1 284,16 грн. судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова Київського апеляційного суду може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня вручення такого судового рішення лише з підстав, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач: А.М. Стрижеус

Судді: Л.Д. Поливач

О.І. Шкоріна