Справа № 465/6866/17 Головуючий у 1 інстанції: Кузь В.Я.
Провадження № 22-ц/811/1568/20 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 01 квітня 2020 року в складі судді Кузя В.Я. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,-

встановила:

У листопаді 2017 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Оскаржуваною ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 01 квітня 2020 року матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу - повернуто позивачу.

Роз`яснено, що повернення заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення позовної заяви.

Ухвалу суду оскаржила представник позивачки ОСОБА_3 , вважає ухвалу безпідставною.

В апеляційній скарзі звертає увагу на тривалість перебування матеріалів позовної заяви у провадженні суду та скасування апеляційним судом ухвали суду першої інстанції про повернення заяви і направлення заяви для продовження розгляду.

Покликаючись на законодавство України та Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод, вважає, що оскаржувана ухвала підлягає скасуванню для реалізації права позивачки на звернення з позовом до суду.

Просить скасувати ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 01 квітня 2020 року та направити справу до суду першої інстанції для розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленимицією главою.

Згідно із ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції про повернення заяви позивачеві (заявникові) (п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України судове засідання не проводиться, що свідчить про безпідставність вимог апеляційної скарги в цій частині.

Разом з цим, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити враховуючи таке.

Відповідно до приписів частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно із ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції виходив з того, що недоліки позовної заяви, які зазначені в ухвалі Франківського районного суду м. Львова від 17 лютого 2020 року, позивачка не усунула повністю.

Колегія суддів не може погодитися із таким висновком місцевого суду.

Згідно положень ЦПК України, суддя, отримавши позовну заяву, перевіряє дотримання позивачем вимог статей 175 і 177 ЦПК України щодо форми та змісту позовної заяви.

Статтею 175 ЦПК України встановлено, що позовна заява подається в письмовій формі. Даною статтею також встановлено ряд вимог, яким повинна відповідати позовна заява.

Відповідно до вимог статті 185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

З матеріалів справи вбачається, що 13 лютого 2020 року цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу передано судді-доповідачу Кузю В.Я., що підтверджується протоколом раніше визначеному складу суду (а.с. 66).

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 17 лютого 2020 року у задоволенні клопотання позивачки ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору відмовлено.

Іншою ухвалою цього ж дня суд залишив матеріали позовної заяви без руху, надав строк для усунення недоліків, а саме позивачці запропоновано сплатити судовий збір у визначений строк.

Роз`яснено, що у разі невиконання ухвали суду у зазначений строк, позовна заява буде вважатися неподаною і підлягатиме поверненню (а.с. 68-69).

Ухвала надіслана позивачці ОСОБА_1 , однак наявне у матеріалах справи рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення не містить дати вручення відправлення та підпису одержувача, що не може залишатися поза увагою колегії суддів та при дослідження обставин матеріалів справи оцінюється на користь позивачки (а.с. 70).

Разом з цим, 26.03.2020 позивачка ОСОБА_1 подала заяву про усунення недоліків позовної заяви із вказівкою про те, що така подається відповідно до ухвали суду від 17.02.2020 та долучила до такої відповідні додатки, зокрема, клопотання про відстрочку сплати судового збору, довідку про взяття на облік особи переміщеної з тимчасово окупованої території, розпорядження Франківської районної адміністрації Львівської міської ради від 04.10.2019 «Про надання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 статусу дитини, яка постраждала внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів», довідку, яка підтверджує інвалідність (а.с. 74-77).

01.04.2020 суд повернув позивачу матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Перевіряючи законність оскаржуваної ухвали колегія суддів виходить з того, що відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 2 цієї статті визначено, що суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

За змістом п. 3, 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

За змістом ч. 4 ст. 175 ЦПК України, якщо позовна заява подається особою, звільненою від сплати судового збору відповідно до закону, у ній зазначаються підстави звільнення позивача від сплати судового збору.

При подачі позовної заяви ОСОБА_1 звернулася з клопотанням про звільнення її від сплати судового збору у зв`язку зі скрутним матеріальним становищем, яке обгрунтоване тим, що вона є особою, переміщеною із тимчасово окупованої території, а також сама забезпечує та виховує дитину.

Натомість, таке клопотання відхилено, а позов залишено без руху.

В подальшому, фактично на виконання ухвали про залишення без руху, позивачкою подано клопотання про відстрочку сплати судового збору з долученням відповідних доказів.

Згідно із статтею 8 Закону України «Про судовий збір» та ч. 1 ст. 136 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі, чи звільнити від сплати такого при цьому особа, яка заявляє відповідне клопотання, в силу статті 12 ЦПК України повинна довести обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Як вбачається із змісту оскаржуваної ухвали, в ній не наведено аналізу доводів позивача щодо наявності підстав для відстрочки сплати судового збору, не проаналізовано надані позивачкою докази, при цьому суд обмежився виключно твердженням, що вказані у заяві доводи є аналогічними змісту клопотання про звільнення від сплати судового збору.

Натомість, колегія суддів звертає увагу на те, що задоволення заяви про звільнення від сплати судового збору та відстрочення сплати такого, мають абсолютно різні правові наслідки, як для учасника процесу, так і для вирішення питання про перерозподіл таких.

Враховуючи наведене колегія суддів приходить переконання про те, що повертаючи позовну заяву на підставі ст. 185 ЦПК України, місцевий суд неправильно застосував положення ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» щодо вирішення питання відстрочку сплати судового збору, не врахував всіх вказаних вище обставин, передчасно та за відсутності законних підстав, постановив ухвалу про визнання позовної заяви неподаною та повернув її позивачці.

В свою чергу, згідно із ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Так, надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції).

У справі «Bellet v. France» («Белле проти Франції», рішення від 04 грудня 1995 року), Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить гарантії справедливого судочинства, одним із аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.

У пункті 55 рішення у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року ЄСПЛ підкреслив, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із п. 1 ст. 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти.

У справі Perez de Rada Cavanilles v. Spain («Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії», рішення від 28 жовтня 1998 року) та у справі Miragall Escolano and others v. Spain («Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії», рішення від 13 січня 2000 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Наведене дає підстави для висновку про те, що надмірний формалізм під час вирішення питання про відкриття провадження у справі суперечить принципу верховенства права, завданням цивільного судочинства та порушує, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, право на доступ до суду.

В цьому контексті колегія суддів звертає увагу на те, що згідно рішення Європейського суду з прав людини не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (Рішення суду з прав людини Жоффр де ля Прадель проти Франції).

Таким чином, встановлення обмежень доступу до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру, перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.

Разом з цим, звернувшись до суду з позовом ще у 2017 році та активними діями стверджуючи, що такий позов та його розгляд для позивачки є необхідним, остання, в продовж трьох років не може дочекатися відкриття провадження у своїй справі.

При цьому, добровільність шлюбу є однією з його основних засад, а примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Не може залишатися поза увагою суду і те, що постановою апеляційного суду раніше вже скасовувалася ухвала суду першої інстанції про повернення позовної заяви.

Встановлені колегією суддів факти щодо допущення процесуальних порушень суду першої інстанції свідчать про підставність доводів апеляційної скарги та як наслідок необхідність скасування оскаржуваної ухвали.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України однією із підстав для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 01 квітня 2020 року скасувати, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 22 грудня 2020 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк