Справа № 473/510/20
УХВАЛА

"17" лютого 2020 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі судді Лузан Л.В., розглянувши матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович, Вознесенський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, стягнення коштів

ВСТАНОВИВ:

в лютому 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до відповідача Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, стягнення коштів.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 10.11.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. був вчинений виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 20348, про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ ПриватБанк невиплачених в строк, відповідно до умов кредитного договору № NKVZG від 17.09.2008 року, коштів у сумі 819 570 грн. 77 коп.

Свої вимоги позивач обґрунтовував неправомірністю вимог стягувача, з якими останній звернувся до нотаріуса для вчинення спірного виконавчого напису. Крім того, просив про стягнення з відповідача коштів у розмірі 51 390 грн. 56 коп., внесених ним на банківський рахунок, відкритий в АТ КБ ПриватБанк, використання яких обмежується останнім.

Разом з тим, позивач подав заяву, в якій просив зменшити суму судового збору, яка підлягає сплаті за пред`явлення вимоги майнового характеру.

Розглянувши дану заяву, суд прийшов до наступного.

Так, згідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Рекомендації щодо заходів, які полегшують доступ до правосуддя, прийнятих Комітетом міністрів Ради Європи 14.05.1981 року, та практики Європейського суду з прав людини під час застосування цієї Конвенції не визнається необхідність сплати судових витрат обмеженням права доступу до суду. Разом із тим, ураховуючи положення пункту 1 статті 6 Конвенції та прецедентну практику Європейського суду з прав людини (зокрема, рішення від 19.06.2001 року в справі «Креуз проти Польщі»), сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету.

У зв`язку із цим при здійсненні правосуддя у цивільних справах суди повинні вирішувати питання, пов`язані з судовими витратами (зокрема, щодо відстрочення та розстрочення судових витрат, зменшення їх розміру або звільнення від їх сплати), у чіткій відповідності до ЦПК України, Закону України «Про судовий збір», а також інших нормативно-правових актів України, забезпечуючи при цьому належний баланс між інтересами держави у стягненні судового збору за розгляд справ, з одного боку, та інтересами позивача (заявника) щодо можливості звернення до суду, з другого боку.

Так, відповідно до ч. ч.1, 3 ст. 136 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. З вищевказаних підстав, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати.

При цьому, особа, яка заявляє відповідне клопотання, згідно ст. 12 ЦПК України повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору у встановленому законодавством порядку і розмірі.

Між тим, позивачем не зазначено обставин, з якими закон пов`язує можливість позитивного вирішення питання щодо зменшення суми судового збору, яка підлягає сплаті.

Так, позивачем фактично заявлено дві вимоги: немайнового (визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню) та майнового (стягнення коштів у розмірі 51 390 грн. 56 коп.) характеру, з яких судовим збором у розмірі 840 грн. 80 коп. оплачена тільки одна вимога.

Так як розмір судового збору, який підлягає сплаті за розгляд іншої вимоги майнового характеру становить 840 грн. 80 коп. (1 відсоток ціни позову (51 390 грн. 56 коп.), але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму на одну працездатну особу та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму на одну працездатну особу), позивачем не доведено та не надано доказів, що його майновий стан перешкоджає сплаті ним судового збору в встановленому законодавством порядку та розмірі.

За таких обставин, клопотання позивача про зменшення суми судового збору, задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 136, 260, 261 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

у задоволенні клопотання позивача ОСОБА_1 про зменшення суми судового збору відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Л.В.Лузан