н/п 2/490/1657/2020 Справа № 490/9530/19
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

30 жовтня 2020 року Центральний районний суд м. Миколаєва у складі

головуючого судді -Черенкової Н.П.

з участю секретаря - Янкевич В.С.,

позивача - ОСОБА_1

адвоката - Степіної Н.Г.

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що з 07 вересня 2013 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Під час шлюбу у подружжя народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 28.01.2019 року шлюб між сторонами розірвано.

В період шлюбу за спільні кошти подружжя була придбана квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 29,3 кв.м, житловою площею 15,1 кв.м, право власності на яку за згодою подружжя оформлено на відповідача. Згоди про добровільний поділ майна між сторонами не досягнуто.

Ринкова вартість квартири складає 490 760 грн. У зв`язку з необхідністю поділу вказаного майна та неможливістю виділити окремі частки в натурі, сторони не можуть дійти згоди з приводу отримання грошової компенсації вартості частки квартири, яка належить їм на праві сумісної власності, позивач просив в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, стягнути з ОСОБА_2 245 380 грн. грошової компенсації за належну йому 1/2 частку однокімнатної квартири, залишивши квартиру у власності відповідача.

При цьому, позивач вказав, що у спірній квартирі мешкає відповідач разом з неповнолітньою дитиною, він у квартирі не проживає та не зареєстрований.

Позов мотивовано позивачем з посиланням на вимоги ст.ст. ст.ст.60,69,70,72 СК України та ст.ст.325,368,372,657 ЦК України.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.11.2019року. дана справа передана на розгляд судді Черенковій Н.П.

В порядку виконання вимог ст.ст.27,187 ЦПК України зроблені запити щодо реєстрації сторін, після їх отримання ухвалою судді від 10. грудня 2019 року дана позовна заява залишена без руху.

Ухвалою від 22.01.2020 року відкрито загальне позовне провадження у справі.

При цьому, ухвалою від 22.01.2020 року задоволено клопотання позивача ОСОБА_1 про витребування доказів, та постановлено про витребування від приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Іскрицької Г.В. копії нотаріальної справи щодо оформлення 23.10.2017 року договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

Із-за неявки сторін, підготовче судове засідання неодноразово відкладалось.

Ухвалою від 01.06.2020 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду на 26.08.2020 року.

25 серпня 2020 року відповідач ОСОБА_2 подала відзив на позовну заяву ( пояснення). Позовні вимоги не визнала, зважаючи на те, що згідно законодавства, при поділі майна компенсувати можливо тільки частку, яка перебуває у власності особи.

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 23.10.2017 року, та даних державного реєстру речових прав на нерухоме майно та його обтяжень, право власності на спірну квартиру зареєстровано за нею в повному обсязі. За такого, виділення частки здійснюється за згодою сторін або рішенням суду.

Квартира була придбана на її власні кошти та кошти батьків, з нею проживає малолітня дитина, тому частки можуть бути змінені за рішенням суду, навіть в разі доведення, що майно придбано у шлюбі та за спільні кошти.

Іншого житла немає, позивач ніколи не проживав в даній квартирі, проживає в іншому місці, а за такого позов задоволенню не підлягає.

При цьому відповідач просила про розгляд справи у її відсутність.

В судовому засіданні позивач , адвокат Степіна Н.Г. підтримали позовні вимоги та просили суд їх задовольнити.

Відповідач до судового засідання не з`явилась, просила про розгляд справи у її відсутність.

Судом постановлено про розгляд справи у відсутності відповідача ОСОБА_2 , що відповідає приписам ст. 223 ЦПК України.

Судом встановлено наступне.

Як вбачається зі свідоцтва про шлюб від 07 вересня 2013 року, серії НОМЕР_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали шлюб, який зареєстрований Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис № 373. Під час державної реєстрації шлюбу ОСОБА_2 змінила прізвище на ОСОБА_2 .

Від шлюбу сторони мають малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження від 01 квітня 2015 року серії НОМЕР_2 .

За договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу від 23.10.2017 року ( реєстровий номер 2041), ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_2 купила квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з 1 жилої кімнати, житловою площею 15,1 кв.м., загальною площею 29,3 кв.м. Договір купівлі-продажу нерухомого майна вчинено за 47 000 грн., які сплачені покупцем до підписання цього договору.

За п.12 вказаного договору, згода чоловіка ОСОБА_1 отримана у відповідності з чинним законодавством та засвідчена приватним нотаріусом Іскрицькою Г.В. 23.210.2017 року.

За заявою від 23.10.2017 року ( реєстровий номер 2040), ОСОБА_1 надав згоду своїй дружині - ОСОБА_2 на купівлю, укладання та підписання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , ціна та умови якої йому відомо. При цьому підтвердив, що договір буде укладатись дружиною в інтересах сім`ї та на умовах, які обговорено та які відповідають спільному волевиявленню.

За даними витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстрацію права власності, за ОСОБА_2 23.10.2017 року зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 29,3 кв.м, житловою-15,1 кв.м.( номер 22955132).

ОСОБА_1 з 15.12.2005 року зареєстрований у селі Зелений Гай Жовтневого району Миколаївської області.

ОСОБА_2 та її неповнолітній син ОСОБА_3 зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1 з 04.01.2019 року.

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 28 січня 2019 року шлюб між сторонами розірвано.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє.

За змістом п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя,вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК, ч.3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

За ч.1ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно з ч.1ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

За ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною 1 статті 70 СК України закріплено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У відповідності до вимог ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справи про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 1, 2 ст. 71 СК України). При цьому присудження судом грошової компенсації одному з подружжя замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за наявності згоди цієї особи на таке присудження, крім випадків, передбачених ст. 365 ЦК України. Згідно із ч. 5ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Така умова дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником. Процедура внесення суми для відшкодування вартості частини майна на депозит суду з одного боку є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов`язань перед іншою. При цьому, судне вбачає підстав, передбачених ч. 5ст. 71 СК України, для присудження позивачу грошової компенсації, оскільки відповідачем не було внесено відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду і вона категорично заперечує щодо стягнення з неї грошової компенсації.

Згідно зі статтею 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) у яких Верховний Суд відійшов від правових висновків, викладених у постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі №6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16, у яких Верховний Суд України дійшов висновку про те, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Згода подружжя на вчинення іншим з подружжя правочину є за своєю правовою природою окремим одностороннім правочином, що має бути укладений письмово.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:

1) час набуття майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 522/19610/15-ц (провадження 61-35779ск18).

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі у разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном у натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок установлення користування спільним майном.

Стаття 364 ЦК визначає, що кожен зі співвласників має право на виділ його частки в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Якщо сторони не можуть дійти згоди або це неможливо, то співвласник має право вимагати відповідної матеріальної компенсації від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном.

У ч. 1 ст. 365 ЦК встановлюються чотири умови, за наявності яких (усіх чотирьох) можливе припинення права на частку у спільному майні, а саме: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Позбавити - це відібрати. Отже, позбавлення права власності - це відібрання такого права в особи за рішенням суду з передачею його іншій особі або відібрання з метою знищення речі. Ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі ст. 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню.

За власним бажанням власник може припинити своє право власності на річ шляхом її знищення, відчуження на користь іншої особи за відплатним чи безвідплатним договором або відмови від права власності.

Проте позбавлення права власності можливе і щодо того майна власника, яким володіє інша особа. До підстав припинення права приватної власності при необхідності присудження майна однієї особи іншій належить позбавлення права власності на частку в спільному майні за положенням ст. 365 ЦК України за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Тобто, для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої з обставин, передбачених пунктами 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Стаття 365 ЦК України не виключає укладення договору з метою припинення права на частку у спільному майні. Такий договір укладається в письмовій формі. Він потребує нотаріального посвідчення, якщо припиняється право на частку в спільному нерухомому майні. З метою припинення права на частку в спільному майні одного або декількох учасників інші співвласники мають подати позов до суду. Позов відповідно до ч. 2 ст. 365 ЦК України може бути задоволений лише за умови, що на момент постановлення судом рішення позивач вніс на депозитний рахунок суду вартість частки, про припинення права на яку заявлено позов...

Позивачами мають виступати усі інші співвласники. Термін «співвласники» формально означає неможливість звернення з вимогою про припинення права на частку за ст. 365 ЦК України однієї особи, якщо співвласників лише двоє. В таких випадках заінтересований у припиненні права спільної часткової власності співвласник має вимагати від другого укладення договору виділу своєї частки (ст. 364 ЦК України) або поділу спільного майна (ст. 367 ЦК України).

Норми статей 364 та 365 ЦК України є різними за своєю правовою природою і кожна з них є окремою підставою для пред`явлення позову, оскільки перша передбачає право власника на частку зі спільного майна, а друга - можливість за позовом інших співвласників припинити право особи на частку у спільному майні. При цьому грошова або інша майнова компенсація відповідно до ст. 364 ЦК України може бути виплачена співвласнику, частка якого виділяється лише за його згодою. Водночас відповідно до ст. 365 ЦК України згоди особи, право якої на частку у спільному майні припиняється, на отримання компенсації за його частку не потрібно (позивачу лише необхідно внести вартість частки, право на яку припиняється, на депозитний рахунок суду).

За такого, при розгляд даної справи судом має бути з`ясовано: чи не завдасть це істотної шкоди правам, інтересам неповнолітньої дитини; чи має кожна зі сторін право власності (інше речове право) на спірне нерухоме майно; чи є рівними їх долі щодо спірного нерухомого майна; чи є реєстрація у спірному нерухомому майні; чи є інше житло, придатне для проживання; чи реальна можливість для сплати компенсації; чи можна вирішити питання про припинення права спільної власності у будь-який спосіб, окрім грошової компенсації.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.12.2007 року « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», судам роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст.69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Уп.25 вказаної Постанови, роз`яснено, що при поділі спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4,5 статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя ( одного із них) до суду з таким позовом (статті 11 ЦК України ) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової компенсації. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток.суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без реального розподілу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки у спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі ст. 364 ЦК України.

У рішенні Конституційного Суду України від 19.09.2012 року у справі за конституційним зверненням ПП «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення ч.1ст.61 СК України № 1-8/2012( 17-рп-2012), яким встановлено, що основою майнових відносин подружжя за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку ( доходу), вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу , крім речей індивідуального користування, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Розпорядження спільним сумісним майном може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності є підставою набуття особистої власності кожним із подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності, закріплено у ст. 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності , здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному із них, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки ( ч.2ст.364 ЦК України).

За такого , при поділі спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, застосовується принцип щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової компенсації на депозитний рахунок суду; у випадку, коли один із подружжя погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації, співвласник звертається до суду із позовом на підставі ст. 364 ЦК України ( Постанова КЦС ВС від 27.02.2019 року № 464/7011/16-ц).

У відповідності до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, та несе ризики настання наслідків, пов`язаних із вчиненням або невчиненням нею процесуальних дій.(ст.12 ЦПК України).

За приписами статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Виписані обставини справи, аналіз зазначених норм права та надані докази приводять суд до висновку про необхідність відмови у задоволенні даного позову.

У подальшому сторони не позбавлені можливості порушувати питання про викуп частки і припинення права власності одного із співвласників, з дотриманням положень ст.ст. 364, 365 ЦК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі ст. 141 ЦПК України , судові витрати стягненню не підлягають.

Керуючись статтями 3, 4, 10, 13, 76-82, 89, 141, 223, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 30 жовтня 2020 року.

Суддя: Черенкова Н.П.