Провадження № 2/947/737/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.12.2020 року

Київський районний суд м. Одеси у складі головуючого судді Луняченка В.О.,

за участю : секретаря судового засідання Макаренко Г.В.,

представника позивача адвоката Досковського В.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування удаваним, визнання укладеним договору купівлі-продажу нерухомого майна, визнання права власності на 1/2 частину квартири у порядку розподілу спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

До Київського районного суду м. Одеси 15.10.2019 року звернулась ОСОБА_1 із позовом про визнання удаваним правочином договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 23.12.2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Білоусовою Н.В., р/н3062; визнання укладеним 23.12.2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 ; в порядку поділу спільного майна подружжя: визнання за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів у сумі 3 940 129,34 грн., та залишення у власності ОСОБА_2 автомобілю «Toyota Camry, 2014 р.в., реєстраційний номер НОМЕР_1 та грошових коштів у сумі 4 300 129,35 грн.

02.09.2020 року ОСОБА_1 подала до суду письмову заяву про зменшення позовних вимог, відповідно до якої просить суд визнати удаваним правочином договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 23.12.2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Білоусовою Н.В., р/н3062; визнати укладеним 23.12.2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 ; в порядку поділу спільного майна подружжя: визнання за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 .

Від співвідповідача ОСОБА_3 17.12.2020 року надійшов відзив, за змістом якого він визнав позовні вимоги у частині визнання договору дарування удаваним правочином та визнання укладеним 23.12.2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договір купівлі-продажу квартири, підтвердив факт сплатності правочину.

Як встановлено у судовому засіданні з 14.11.2003 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають в шлюбі зареєстрованому відділом ЗАЦС Первомайського району м. Мінська, актовий запис №1092, свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_2 ( а/с 7).

Враховуючи що шлюбні відносини з кінця 2018 року між подружжям фактично припинились дружина звернулась із вимогами про поділ майна подружжя.

За час шлюбу 23.12.2014 року на підставі договору дарування укладеного 23.12.2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Білоусовою Н.В., р/н 3062, на ім`я ОСОБА_2 придбана квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 55,6 кв.м., житловою площею 30,9 кв.м.

Згідно пояснень позивачки, викладених у позовної заяві, змісту відзиву співвідповідача ОСОБА_3 як сторони договору. Та заяви свідка ОСОБА_4 близького знайомого сім`ї ОСОБА_5 , зазначений правочин був оплатним так як квартира була придбана за грошові кошти, яки були передані ОСОБА_2 особисто ОСОБА_3 , але на прохання ОСОБА_2 видом договору було обрано саме договір дарування.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК ).

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК ).

У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Правовідносини пов`язані із визнанням договору удаваним врегульовані Цивільним кодексом України ( далі ЦК) а правовідносини пов`язані із поділом спільного майна подружжя врегульовані Сімейним Кодексом України ( далі СК ).

Частинами першою та другою статті 16 ЦК визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків ( ч.1 ст. 202 ЦК ). Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі ( ч.3 ст.203 ЦК ).

Статтею 235 ЦК передбачено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Згідно ч.1,3 ст. 717 ЦК за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до частини першої статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено судам, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

У постанові Верховного Суду від 16.01.2020 року по справі 3521/17654/15ц зроблено правовий висновок про те, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Норми статті 60 СК передбачають презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Частиною першою статті 69 СК визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК ).

В даному випадку суд приходить до висновку що під час розгляду справи було доведено що під час відчуження квартири АДРЕСА_1 її власник ОСОБА_3 розраховував на отримання за квартиру грошової компенсації і отримав її від ОСОБА_2 під час укладення договору а тому, зазначений договір укладений 23.12.2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Білоусовою Н.В., р/н3062. Та визначений під час укладання як договір дарування є удаваним а насамперед сторони даного договору мали волевиявлення на укладення договору купівлі-продажу, тому відносини сторін договору регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили, та наслідками укладення цього договору є факт придбання чоловіком у період шлюбу за оплатним договором нерухомого майна, яке, згідно презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу є спільним сумісним майном подружжя.

Також враховуючи презумпцію рівності часток співвласників у праві спільної сумісної власності суд вважає доведеними позовні вимоги про визнання права власності позивачки на Ѕ частку цієї квартири.

Питання реєстрації права власності на зазначене майно, під час якого у одного з подружжя буде визначено наявність права на 1/2 частку квартиру а у іншого залишається власність на всю квартиру дозволяє суду визначитись із тим, що у результаті поділу квартири та визнання за дружиною права власності на 1/2 частку у іншого власника залишається у праві власності також 1/2 частка квартири.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, у відповідності до вимог ч.1 ст. 133 ЦПК.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача ( ч.1,2 ст. 141 ЦПК ).

Враховуючи оплачений позивачем під час подання позовної заяви судового збору у розмірі 9605,00 грн., який відповідає розміру судового збору необхідному для оплати вимоги щодо визнання права власності на квартиру, а також факт що майновий спір щодо розподілу майна заявлено лише до одного з відповідачів ОСОБА_2 суд приходить до висновку про те що зазначений розмір сплаченого судового збору підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2 у повному вигляді.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 258,259, 263-265,268,273,354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Задовольнити позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_4 ), ОСОБА_3 ( РНОКПП НОМЕР_5 , місце проживання: АДРЕСА_5 ) про визнання договору дарування удаваним, визнання укладеним договору купівлі-продажу нерухомого майна, визнання права власності на 1/2 часину квартири у порядку розподілу спільного майна подружжя.

Визнати удаваним правочином договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 23.12.2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Білоусовою Н.В., р/н3062.

Визнати укладеним 23.12.2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_3 ) право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 55,6 кв.м., житловою площею 30,9 кв.м, залишивши за ОСОБА_2 ( РНОКПП НОМЕР_4 ) право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 ( РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_3 ) судові витрати у розмірі сплаченого позивачем судового збору у сумі 9605, 00 ( дев`ять тисяч шістсот п`ять ) гривень.

Повне судове рішення буде складено протягом десяти днів з дня оголошення вступної та резолютивної частини.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 29.12.2020 року.

Суддя Луняченко В. О.