КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
759/8703/20 Доповідач: Чобіток А.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

29 грудня 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Чобіток А.О.

суддів - Немировської О.В., Ящук Т.І.

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 15 вересня 2020 року в справі за позовом Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості ,-

у с т а н о в и в:

У травні 2020 рокупозивач звернувся до суду із вищевказаним позовом, у якому просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № б/н від 22.10.2010року в розмірі 42032,24 грн. та судові витрати по справі в розмірі 2102 грн. 00 коп..

Зазначав, що 22.10.2010 року ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг підписав заяву №б/н, в зв`язку з чим між сторонами був укладений кредитний договір №б/н, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит в сумі 25000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку» складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві, чим підтвердив той факт, що він повністю був проінформований про умови кредитування в АБ «ПриватБанк», які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі. Банком на підставі договору надання банківських послуг відкрито картковий рахунок із початковим кредитним лімітом у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, а відповідачу надано у користування кредитну картку. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 18000,00 грн., що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку.

Відповідач не виконує належним чином умови укладеного договору, що спричинило виникнення заборгованості за кредитом станом на 17.03.2020 року в розмірі 42032,24 грн., з яких: 22792,59грн. - тіло кредиту, в т.ч. 0.00 грн. - заборгованість за поточним тілом кредиту; 22792,59грн. - заборгованість за простроченим тілок кредита; 0.00 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; 0.00 грн. - заборгованість за простроченими відсотками; 8853,27 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно із ст.. 625 ЦК України; 7908,65 грн. - нараховано пеня; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 1977,/73 грн. - штраф (процентна складова).

Заочним рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 15 вересня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за договором №б/н від 22.10.2010 року в розмірі 22 792,59 грн. та судові витрати в розмірі 2102,00 грн.. У решті вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні заборгованості по відсоткам, пені та штрафу і ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в цій частині.

Зазначає, що суд першої інстанції , посилаючись на висновок Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 року в справі №342/180/17, не звернув уваги на те, що до матеріалів справи надано конкретну редакцію Умов та Правил надання банківських послуг, затверджений наказом від 06.03.2010 року до якої приєднався відповідач. Крім того в справі №342/180/17 відповідач заперечував факт ознайомлення з умовами та правилами надання банківських послуг, проте в даній справі відповідач жодних заперечень проти позову не надавав. Також 01.03.2019 року банком внесено зміни до Умов та правил надання банківських послуг в частині нарахування відсотків та згідно з п. 2.1.1.2,12. в разі порушення зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, неустойки та виконання інших зобов`язань, починаючи з 181-го дня з моменту порушення зобов`язань Клієнта з погашення кредиту Клієнт зобов`язується сплатити на користь Банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України встановлюються за домовленістю Сторін у процентах від простроченої суми заборгованості в розмірі: 86.4% - для картки «Універсальна»; 84.0 % для картки "Універсальна голд"; 74. 4% - для преміальних карток: Platinum,Wotld Black Edition. World Elite,Infinite, VISA Signature.Розмір відсотків від суми неповернутого в строк кредиту, зазначений в розрахунку заборгованості і становить 84 %, розмір заборгованості за період з 01.10.2019 року по 17.03.2020 року становить 8853,27 грн.. відсутність звернень відповідача щодо незгоди з проведеними банком нарахуваннями є доказом приєднання до зазначених змін до умов і правил надання банківських послуг. Умовами договору передбачено сплату неустойки та штрафів.

Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не подавав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглянувши дану справу суд установив, що 22.10.2010 року між ПАТ КБ "ПриватБанк", правонаступником якого є АТ КБ "Приватбанк", та ОСОБА_1 було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг (а.с. 38).

До кредитного договору Банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua.(а.с.39-65).

Відповідно до наданого банком розрахунку заборгованості ОСОБА_1 станом на 17 березня 2020 року за відповідачем рахується заборгованість в сумі 42032 грн. 24 коп., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 22792 грн. 59 коп., заборгованості по відсоткам в розмірі 8853 грн. 27 коп., пені в розмірі 7908 грн. 65 коп., а також відповідно до пункту 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг нараховані штраф (фіксована частина) 500 грн. 00 коп., штраф (процентна складова) 1977 грн. 73 коп. (а.с. 4-20).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Виходячи із наявних у матеріалах справи доказів та врахувавши правову позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену в справі №342/180/17 від 03.07.2019 року, суд прийшов до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту в розмірі 22792,59 грн. як фактично отримані та використані позичальником кошти, але в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, а тому суд уважав, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Щодо стягнення з відповідача процентів, пені та штрафів, суд зазначив, що неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача, тому це не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 22.10.2010 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги, обставини справи, суд апеляційної інстанції уважає, що рішення суду не можна визнати законним та обґрунтованим.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є зокрема неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права ( ч. 1 ст. 376 ЦПК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Погоджуючись з рішенням суду в частині відмови у стягненні з відповідача на користь позивача відсотків, пені та штрафів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції у частині стягнення з відповідача на користь позивача тіла кредиту в розмірі 22 792,59 грн. та судових витрат з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову з наступних підстав.

Звернувшись з даним позовом до суду першої інстанції та посилаючись на обставини зазначені вище, до позову АТ КБ «ПриватБанк» додав копію Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, підписану ОСОБА_1 22.10.2010 року, Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які відповідачем не підписані, а також розрахунки заборгованості за договором станом на 31.05.2015 року, на 30.09.2019 року,на 17.03.2020 року ( а.с. 4-20).

Як убачається із вказаних розрахунків заборгованості, наданих позивачем, то починаючи з 25.04.2013 року та по 05.02.2019 року за договором №б/н від 22.10.2010 року, у яких клієнтом зазначено ОСОБА_1 , здійснено погашення на загальну суму 122 647,07 грн., що відповідає і даним із банківської виписки (а.с. 21-35).

Велика Палата Верховного Суду в справі №342/180/17 від 03.07.2019 року висловила правову позицію, відповідно до якої, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (18 лютого 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (20 лютого 2017 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з частиною четвертою статті 60 ЦПК України в редакції, чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналогічна норма міститься й у ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII (частина шоста статті 81). Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

Велика Палата Верховного Суду вважає, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачкою та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 18 лютого 2011 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Також Велика Палата Верховного Суду зауважує, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 18 лютого 2011 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).

Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, Велика Палата Верховного Суду погоджується із висновком судів попередніх інстанцій, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Установлено, що за Анкетою-заявою від 22.10.2010 року, підписаною ОСОБА_1 позивач просить стягнути зокрема 22 792,59 грн. кредиту, які ним зазначені як заборгованість за тілом кредиту та які отримані відповідачем, а отже позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Стягуючи з відповідача на користь позивача 22 792,59 грн. фактично отриманого кредиту, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що відповідно до розрахунків заборгованості та банківської виписки, наданими позивачем, починаючи з 25.04.2013 року за Анкетою-заявою від 22.10.2010 року, підписаною ОСОБА_1 , здійснено погашення за фактично отримані кошти в розмірі 122 647,07 грн., що є більшим за фактично отримані кошти та навіть за пред`явлену за даним позовом суму заборгованості, унаслідок чого вимога банку про стягнення фактично отриманої суми кредитних коштів є безпідставною.

Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123). При цьому, Європейський суд неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996р. у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S.W.UK Roboto Condensed Light» проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

Висновок Великої Палати Верховного Суду в справі №342/180/17 від 03.07.2019 року, від якого Велика Палата Верховного Суду не відступала, яким керувався суд першої інстанції та суд апеляційної інстанції при вирішенні даної справи, приймався судом касаційної інстанції у аналогічній справі та із подібних правовідносин, унаслідок чого аргументи апеляційної скарги позивача про те, що його судом безпідставно застосовано до даних правовідносин, на увагу не заслуговує.

Аргументи апеляційної скарги про незаконність рішення суду в частині відмови в стягненні процентів, пені та штрафів на увагу не заслуговують з наступних підстав.

Як вже зазначалось вище, то на підтвердження укладення з відповідачем кредитного договору, позивачем надано копію Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, підписану ОСОБА_1 22.10.2010 року, Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг,розрахунки заборгованості банківську виписку.

Як убачається із анкети-заяви, то вона хоч і підписана відповідачем 22.10.2010 року, проте вона зовсім не містить вказівки про те, до яких саме з семи банківських послуг ( платіжна картка кредитка «Універсальна», зарплатна картка, картка , пенсійна картка, ощадкнижка (депозит), дебетова особиста картка, ідентифікація за паспортом) ОСОБА_1 виявив бажання приєднатися та який саме кредитний ліміт бажав отримати, унаслідок чого невідомо чим керувався позивач, видаючи ОСОБА_1 кредитну картку. Також невідомо, яку саме позивач видав кредитну картку, зважаючи на те, що сам позивач зазначає про те, що існують різні картки, у яких розмір відсоткової ставки (тариф) різний.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на той факт, що неможливо встановити з якими саме Тарифами банку був ознайомлений відповідач при зверненні з заявою до позивача, зважаючи на те, що додані позивачем Тарифи банку обслуговування кредитних карт «Універсальна» , також не датовані та не мають посилань на номер розпорядчого акту, яким вони були затверджені правлінням. Незрозуміло, які Тарифи банку діяли на момент звернення відповідача до банку з Анкетою-Заявою у 2010 році, оскільки з тексту Тарифів доданих до позову вбачається, що вони стосуються часу 2013, 2014, 2015 років.

Не датований та не має посилань на номер розпорядчого акту, яким вони були затверджені правлінням і Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, доданих позивачем до позову, які також не містять підпису відповідача.

При цьому посилання позивача на їх затвердження наказом №906 від 06.03.2010 року, що підтверджується наданим наказом, на увагу не заслуговують оскільки посилань на вказаний наказ, додані до позову Умови та правила, не містять.

Доводи апеляційної скарги про те, що Висновок Великої Палати Верховного Суду в справі №342/180/17 від 03.07.2019 року не може бути застосований до даної справи, оскільки в справі №342/180/17 відповідач заперечувала, що була ознайомлена з Умовами та Правилами надання банківських послуг у ПриватБанку, проте як відповідач заперечень у даній справі не висловив, на увагу не заслуговують, оскільки предметом розгляду Великою Палатою Верховного Суду були Умови та Правила надання банківських послуг у ПриватБанку, які як зазначає останній є стандартними (типовими) у банку. При цьому Велика Палата Верховного Суду прийшла до висновку, що відсутність підпису особи, яка звернулась до банку, у Тарифах та Умовах та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, унеможливлює їх розцінення як частини кредитного договору, звернувши увагу на те, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Конституційний Суд України у рішенні від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту.

Цей висновок узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН „Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 9 квітня 1985 року №39/248, в якій наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.

Як зауважував Конституційний Суд України, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).

У наведених „Керівних принципах для захисту інтересів споживачів" визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями.

Крім того, доводи позивача про те, що відповідач жодних заперечень проти позову не надавав та договір не оспорював, на увагу не заслуговують, оскільки відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За наданих до позову позивачем доказів, відсутні правові підстави уважати, що сторони досягли істотних умов договору, унаслідок чого відсутні підстави вважати, що між сторонами в даній справі був укладений Договір про надання банківських послуг, у зв`язку з чим суд першої інстанції правильно відмовив позивачу у стягненні з відповідача відсотків, пені та штрафів.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 22792,59 грн. та судових витрат з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 15 вересня 2020 року скасувати в частині стягнення зі ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 22.10.2010 року в розмірі 22792,59 грн. та судового збору в розмірі 2102,00 грн. та ухвалити в означеній частині нове судове рішення.

Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення 22792,59 грн. заборгованості за кредитом та судового збору в розмірі 2102,00 грн. залишити без задоволення.

У решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на підставі ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий: А.О. Чобіток

Судді: О.В. Немировська

Т.І. Ящук