Справа № 712/6913/15ц
Провадження № 2/712/619/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2020 року Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:

Головуючого судді - ТОКОВОЇ С.Є.,

при секретарі МОГИЛА І.С.

з участю представника позивача Свириденко В.М.

відповідача - ОСОБА_1

представника відповідача Сергієнко О.П.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виселення з житлового приміщення,

В С Т А Н О В И В:

В червні 2015 року позивач Квартирно-експлуатаційний відділ м. Біла Церква звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про виселення з житлового приміщення. Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що будучи зареєстрованим під час проходження служби з 21.01.2004 року за адресою: АДРЕСА_1 та в подальшому після звільнення з лав Збройних Сил України, відповідач ОСОБА_4 в кімнаті не проживає тривалий час, безпідставно утримує житлову площу, а тому підлягає виселенню з займаного приміщення разом із членами сім`ї.

Заочним рішенням Соснівського районного суду міста Черкаси від 19 жовтня 2015 року позов задоволено, виселено ОСОБА_4 разом із членами сім`ї дружиною ОСОБА_1 із спірного житла.

В подальшому ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 листопада 2019 року за заявою відповідача ОСОБА_1 заочне рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 19.10.2015 скасовано, призначено справу до розгляду в спрощеному позовному провадженні на 16 грудня 2019 року о 11-00 год. з повідомленням сторін.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю та просив суд виселити ОСОБА_4 та членів його сім`ї дружину ОСОБА_1 , 1974 року народження з житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 . Додатково пояснив суду, що підставою для виселення є та обставина, що будинок по АДРЕСА_2 в якому надавалась кімната ОСОБА_4 перебуває на балансі Збройних Сил України та членів їх сімей. Відповідач ОСОБА_4 припинив службу в Збройних Силах та не проживає у кімнаті, як надавалась йому під час проходження служби, у зв`язку з чим підлягає виселенню із даного житла.

Відповідач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили у їх задоволенні відмовити з тих підстав, що ОСОБА_1 постійно проживає у вказаному житлі з моменту заселення та на даний час, ніколи не залишала вказану житлову площу. Чоловік ОСОБА_4 дійсно в силу життєвих обставин змушений був поїхати доглядати свого престарілого батька, який проживає на тимчасово окупованій території. При цьому, не втрачає зв`язок із кімнатою. Вона оплачує рахунки за проживання, які відкриті на відповідача.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами цивільного законодавства.

Відповідно до довідки Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква на його балансі перебувають будівлі по військовому містечку № 1 м. Черкаси, вул. Ільїна, 222, 222/1 в тому числі і гуртожиток сімейних офіцерів інв. № 1/1

Як вбачається із довідки з місця проживання про реєстрацію та склад сім`ї № 68 від 06.05.23015 року за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані з 21 січня 2004 року ОСОБА_4 та його дружина ОСОБА_1

Будинок АДРЕСА_2 має статус гуртожитку.

Згідно з витягом із наказу командувача повітряних сил Збройних сил України від 14 січня 2020 року ОСОБА_4 звільнений з військової служби у запас за станом здоров`я. (а.с. 20).

Правовою підставою даного позову позивач зазначає ст. 132 Житлового Кодексу Української РСР, п. 40 Примірного положення про гуртожитки, п. 5.10. Інструкції про організацію забезпечення житлом військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей .

Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з ч.ч.4, 5ст.9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підставі в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Держава гарантує забезпечення військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом України та іншими нормативно-правовими актами (стаття 12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей»,).

Відповідно до ст.132 Житлового Кодексу сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого житлового приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням.

Вказана стаття забезпечує охорону житлових прав мешканців гуртожитків від одностороннього розірвання договору найму і виселення без законних підстав. Оскільки норми законодавства в частині захисту житлових прав мешканців гуртожитків поширюються на останні незалежно від форм їх власності, питання виселення з гуртожитку регулюється ст. 132 ЖК УРСР, Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків». Виселення проводиться виключно в судовому порядку.

Відповідно до ст.ст. 1, 19 закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», мешканці гуртожитків не можуть бути виселені, переселені та відселені без попереднього надання їм (їх сім`ям) іншого житла, придатного для постійного проживання людей за сукупністю таких умов : - період часу, протягом якого мешканці офіційно зареєстровані і фактично проживають у гуртожитку, складає не менше п`яти років; мешканці не мають іншого власного житла; гуртожитки призначені для проживання одиноких громадян або для проживання сімей; гуртожитки перебувають в держаній, комунальній власності або в повному господарському віданні чи в оперативному управління підприємств, установ, організацій з управління житловим фондом (перебувають на балансі таких підприємств); гуртожиток не визнаний аварійним чи непридатним для проживання.

Судом встановлено, що заселення відповідача ОСОБА_4 у кімнату № НОМЕР_1 по АДРЕСА_2 відбувалось на підставі спеціального ордеру, копія якого не збереглася у позивача, проте вказаний факт не оспорювався сторонами у судовому засіданні.

З пояснень відповідача ОСОБА_1 вбачається, що після звільнення за станом здоров`я зі служби, її чоловік ОСОБА_4 та вона продовжували проживати у спірній кімнаті, оскільки іншого житла не мали, регулярно здійснювали оплату за проживання. У 2013 році відповідач ОСОБА_4 в силу життєвих обставин переїхав доглядати за своїм хворим батьком в Луганську область. Вона ж залишилась та постійно проживає у кімнаті, яка надана її чоловіку на склад сім`ї. Особові рахунки відкриті на ім`я ОСОБА_4 , по них вона здійснює оплату комунальних послуг.

На підтвердження вказаних обставин надала суду копію трудової книжки з якої вбачається, що ОСОБА_1 працює в комунальному закладі «Черкаська обласна філармонія Черкаської обласної ради» на посаді артистки Академічного малого симфонічного оркестру в групі духових інструментів (фагот) з 04.05.2012 року по теперішній час, а також квитанції про оплату квартплати та комунальних послуг КЕВ м. біла Церква.

Факт постійного проживання у кімнаті АДРЕСА_3 підтвердила свідок ОСОБА_6 , яка пояснила, що знає відповідачів з моменту заселення. ОСОБА_4 навіть після звільнення з лав Збройних сил продовжував проживати разом з дружиною ОСОБА_1 у кімнаті № НОМЕР_1 , а приблизно в 2013-2014 році він був змушений поїхати в Луганськ доглядати батька, там і залишається наразі. Відповідачка ОСОБА_1 нікуди з моменту заселення не виїжджала, іншого житла не має, працює у Черкаській філармонії, здійснюють комунальні платежі.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснив, що знає ОСОБА_1 так як працює з нею у Черкаській філармонії з 2014 року. Зазначив, що відповідачка за межі ОСОБА_8 на тривалий час не виїжджала.

Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Суд критично оцінює посилання як на доказ не проживання відповідачів у спірній кімнаті на акт «Про проведення спільної перевірки з представниками КЕВ м. Біла Церква по зверненню гр. ОСОБА_9 щодо проживання сторонніх осіб у кімнатах вказаних у зверненні за адресою АДРЕСА_2 » від 23.02.2015 року, оскільки як встановлено в судовому засіданні відомості щодо не проживання у кімнаті № НОМЕР_1 ОСОБА_4 та ОСОБА_1 в даному акті відображені зі слів мешканців гуртожитку, без зазначення їх прізвищ, а члени комісії кімнату не відвідували та не з`ясовували вказану обставину.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06) 2 грудня 2010 року, установив порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло, останні були позбавлені процесуальних гарантій.

Міжнародною судовою установою встановлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Розглядаючи справи цієї категорії, суди повинні враховувати інтереси сторін і вирішувати такі спори залежно від установленого та на підставі закону, а також ураховувати, що внаслідок виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення у зв`язку з переміщенням по службі одного із подружжя, пов`язаним з переїздом в іншу місцевість, без забезпечення житлом, порушується право цих осіб і членів їхніх сімей на житло.

При цьому, у своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, який вимагає дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи. при цьому необхідно враховувати, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятись інший інтерес, який може бути не тільки публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом. Тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес і перебуває у цивільно-правовому полі. Втручання у праві мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється із легітимною метою, буде розглядатись як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статі 8 Конвенції та є необхідним у демократичному суспільстві, навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа має право сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Таким чином, оцінюючи зібрані по справі докази, з урахуванням встановлених у судовому засіданні обставин, а саме: постійне проживання відповідача ОСОБА_1 у спірному житлі, та збереження нею права на проживання ОСОБА_4 , здійснення повної своєчасної оплати за користування житловим приміщенням, підтримання його у належному стані, відсутність іншого житла, перебування відповідача ОСОБА_4 тривалий час на військовій службі (22 роки 05 міс. а.с. 20) та забезпечення спірним житловим приміщення саме у зв`язку із проходженням такої служби, відсутність доказів втрати зв`язку ОСОБА_4 із житлом, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 76-81, 263-265, 267, 280, 284 ЦПК України, ст. 396, 395 ЦК України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу (п.15 Розділу ХII «Перехідні положення» ЦПК України).

Повне рішення суду складено 02 жовтня 2020 року.

ГОЛОВУЮЧИЙ :

Позивач: Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква, 09117 Київська область, м. Біла Церква, вул. Ярмаркова,1 МФО 821018, код 08167863.

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , іпн НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 АДРЕСА_3