КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого2020 року м. Київ

Унікальний номер справи № 753/525/19

Апеляційне провадження № 22-ц/824/3490/2020

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні) апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 вересня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Трусової Т.О., по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування в порядку регресу витрат на оплату житлово-комунальних послуг, -

в с т а н о в и в :

У січні 2019 року позивач звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_1 витрати по утриманню житлового будинку АДРЕСА_1 ; квартири АДРЕСА_2 ; житлового будинку АДРЕСА_3 ; житлового будинку АДРЕСА_4 в розмірі 136 138,97 грн. та стягнути судовий збір у розмірі 1 361,93 грн. (т. 1 а.с. 1-5).

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що під час шлюбу з ОСОБА_1 за спільні кошти було придбано об`єкти житлової нерухомості у м. Кропивницький, які вказані вище. Незважаючи на те, що квартира та будинки зареєстровані за нею, це майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, що не заперечується відповідачем, який подав позов про його поділ. Відповідач, як співвласник майна, зобов`язаний нести витрати по утриманню вищевказаної нерухомості, однак участі в його утриманні він не бере. За період з січня 2016 року по серпень 2018 року позивачем було сплачено за комунальні послуги у розмірі 272 277,95 грн., а тому, виходячи з принципу рівності часток подружжя у спільній сумісній власності, відповідач повинен відшкодувати половину сплаченої позивачем суми.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача ОСОБА_3 вказав, що оскільки рішення про розірвання шлюбу сторін ухвалене судом 30 березня 2017 року, тому за приписами сімейного закону грошові кошти, сплачені позивачем за житлово-комунальні послуги до вказаної дати, були об`єктом права спільної сумісної власності, і їх стягнення в порядку регресу є неприпустимим. Окрім того, за квітень 2017 року відповідач самостійно оплатив комунальні послуги за утримання спільного нерухомого майна в сумі 18 079,76 грн. Незважаючи на те, що рішенням суду з відповідача стягнуті аліменти на утримання двох дітей в розмірі 10 000 грн. на кожну дитину починаючи з 05 грудня 2017, відповідач продовжує перераховувати позивачу в десятки разів більші суми на утримання дітей та спільного нерухомого майна. Так, за період з березня 2017 року по лютий 2019 року відповідач перерахував позивачу 1 310 000,00 грн., при цьому доказів використання цієї суми позивачем не надано (т. 2 а.с. 33-34).

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 20 вересня 2019 року вказаний позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2. в порядку регресу витрати на утримання спільного майна в розмірі 88 619,54 грн. та судовий збір в розмірі 886,20 грн., а усього 89 505,74 грн. (т. 2 а.с. 94-97).

Не погодившись з рішенням районного суду, 18 грудня 2019 року представник ОСОБА_1 - адвокат Андросович Г.С. звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати оскаржуване рішення в частині стягнення з відповідача на користь позивача в порядку регресу витрати на утримання спільного майна в розмірі 88 619,54 грн. та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі (т. 2 а.с. 99-104).

Апеляційну скаргу мотивувала тим, що суд першої інстанції не з`ясував усіх обставин справи, тому зроблені судом висновки не відповідають дійсності. Так, рішенням суду з відповідача було стягнуто аліменти на утримання дітей на користь позивача в розмірі 10 000,00 грн. на кожну дитину, але незважаючи на це відповідач перераховував більші суми коштів, в тому числі і на утримання спільного нерухомого майна. За період з квітня 2017 року по квітень 2019 року відповідач перераховував на рахунок позивача 1 587 404,35 грн., і при цьому позивач не надала пояснень щодо використання даних коштів. Дану обставину суд першої інстанції не врахував та дійшов необґрунтованого висновку, що всі кошти відповідач перераховував тільки на утримання дітей виходячи з призначень платежів, зазначених в квитанціях як «аліменти». Проте згідно листів-уточнень ПАТ КБ «Приватбанк», долучених до апеляційної скарги, кошти з призначенням платежу «аліменти» перераховувалися на рахунок позивача не тільки на утримання дітей, а й на утримання спільного майна та оплату комунальних послуг. Крім того, зазначала, що у матеріалах справи відсутні докази того, що майно, за утримання якого позивач сплачувала кошти, є спільною сумісною власністю сторін.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - ОСОБА_4 просила залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. На обґрунтування відзиву зазначила, що доводи апелянта про сплату аліментів не звільняють відповідача від обов`язку приймати участь в утриманні набутого сторонами майна, а за ухвалою Кіровського районного суду міста Кіровограда від 18 листопада 2019 року у справі № 404/7757/17 затверджено мирову угоду щодо поділу вищевказаного спільного майна про стягнення витрат на утримання якого заявлені вимоги у цій справі (т. 2 а.с. 130-132).

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідноз ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вказане, розгляд справи здійснюється без виклику сторін у порядку письмового провадження.

Розглянувши матеріали позовної заяви, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 21 вересня 1996 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис №711 (т. 1 а.с. 7).

У подружжя народилося двоє дітей - дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1 а.с. 8, 9).

За час шлюбу сторони набули у власність об`єкти житлової нерухомості у м. Кропивницький, а саме: двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 ; 9/25 часток житлового будинку АДРЕСА_1; житловий будинок АДРЕСА_5; житловий будинок АДРЕСА_3 . Право власності на вказане майно зареєстровано за позивачем (т. 1 а.с. 10-13, 17-21, 25, 28).

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 30 березня 2017 року, яке набрало законної сили 11 квітня 2017 року, шлюб між сторонами розірвано (т. 2 а.с. 35).

Згідно зі свідоцтвом про зміну імені ОСОБА_2 змінила прізвище на ОСОБА_2. (т. 2 а.с. 60, 61).

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 01 листопада 2018 року з ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання неповнолітніх дітей - ОСОБА_5. , ОСОБА_6 в розмірі 10 000,00 грн. на кожну дитину, щомісячно, починаючи з 05 грудня 2017 року та до досягнення дітьми повноліття (т. 2 а.с. 36-43).

Так, для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин між подружжям, у тому числі колишнім, підлягають застосуванню передусім норми СК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У ст. 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ст. 368 ЦК України.

Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц.

Враховуючи вказане, об`єкти житлової нерухомості у м. Кропивницький, а саме: двокімнатна квартира АДРЕСА_2 ; 9/25 часток житлового будинку АДРЕСА_1; житловий будинок АДРЕСА_5; житловий будинок АДРЕСА_3 набуті у період проживання сторін у зареєстрованому шлюбі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги, що у матеріалах справи відсутні докази того, що нерухоме майно, за утримання якого позивач сплачувала кошти, було спільною сумісною власністю, спростовуються вищенаведеним.

Ухвалою Кіровського районного суду міста Кіровограда від 18 листопада 2019 року у справі № 404/7757/17 затверджено мирову угоду щодо поділу вищевказаного спільного майна про стягнення витрат на утримання якого заявлені вимоги у цій справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

За змістом ч. 1 ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Тобто відповідач, як співвласник вказаного майна, зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна з позивачем.

Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (ч. 1 ст. 544 ЦК України).

Так, позивач просила стягнути з ОСОБА_1 витрати по утриманню житлового нерухомого майна, набутого за період шлюбу, в розмірі 136 138,97 грн., тобто половину від загальної суми витрат у розмірі 272 277,95 грн. (т. 1 а.с. 1-5).

До позовної заяви позивач долучила на підтвердження заявленої суми копії квитанцій про оплату нею комунальних послуг за спільне нерухоме майно за період з квітня 2016 року по серпень 2018 року, а також складені на підставі цих квитанцій таблиці-розрахунки (т. 1 а.с. 36-250, т. 2 а.с. 1-19, 81-84).

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором (ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

У разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу (ч. 2 ст. 114 СК України).

Встановивши, що шлюб між сторонами було розірвано рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 30 березня 2017 року, яке набрало законної сили 11 квітня 2017 року, суд дійшов обґрунтованого висновку, що витрати на оплату житлово-комунальних послуг, понесені позивачем за період з січня 2016 року по березень 2017 року в період зареєстрованого шлюбу з відповідачем, здійснювалися зі спільного бюджету сім`ї сторін, а тому відсутні підстави для їх стягнення в порядку регресу.

З січня 2016 року по березень 2017 року за житлово-комунальні послуги в будинку АДРЕСА_4 було позивачем сплачено 72 006,92 грн., в будинку АДРЕСА_3 51 162,39 грн., в будинку АДРЕСА_1 7 644,27 грн. та за квартиру АДРЕСА_2 24 225,30 грн.

Таким чином, половина загальної суми витрат у розмірі 155 038,88 грн. по утриманню спільного житлового нерухомого майна за період з січня 2016 року по березень 2017 року не може бути відшкодована з відповідача з тих підстав, що сторони перебували у зареєстровану шлюбі та були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, а також спільний бюджет.

Зважаючи на те, що витрати на утримання спільного майна в розмірі 117 239,07 грн. (272 277,95 грн. - 155 038,88грн.) були понесені позивачкою після розірвання шлюбу з відповідачем, районний суд дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення половини цієї суми з відповідача в порядку регресу на підставі положень ст. 544 ЦК України, проте, зазначивши суму 177 239,07 грн., припустився арифметичної помилки в розрахунках.

Відповідач не заперечував, що позивач сплачувала зазначену суму коштів за утримання спільного майна після розірвання шлюбу та не спростовував суму її витрат. Доводів недоведеності позивачкою понесених витрат на утримання спільного майна подана апеляційна скарга не містить.

Проте відповідач зазначав, що окрім встановленої судом суми аліментів по 10 000,00 грн. на кожну дитину щомісяця, він перераховував значно більші суми на рахунок позивача також для утримання їхньої нерухомості, на підтвердження чого надав до суду першої інстанції копії квитанцій (т. 2 а.с. 46-54).

Так, з наданих копій квитанцій вбачається, що ОСОБА_1 здійснював перекази готівки на рахунок позивача з призначеннями платежів «аліменти»: за липень 2017 року 249 995,00 грн.; за серпень 2017 року 250 000,00 грн.; за квітень 2017 року 109 995,00 грн.; за травень 2017 року 249 995,00 грн.; за квітень 2017 року 140 000,00 грн.; за березень 2017 року 250 000,00 грн.; за січень 2019 року 30 000,00 грн.; за листопад 2018 року 20 000,00 грн.; за вересень-жовтень 2018 року 40 000,00 грн.; за листопад 2018 року 30 000,00 грн.; за лютий 2019 року 30 000,00 грн.; а також у липні 2018 року сплатив 30 000,00 грн., у грудні 2018 року 30 000,00 грн., у травні 2018 року 29 845,02 грн. та у квітні 2019 року сплатив 97 574,33 грн.

Разом з тим, до суду апеляційної інстанції відповідач подав фотокопії листів-уточнень ПАТ КБ «Приватбанк», які підписані керівником відділення в м. Кіровоград, без дати та номеру документа, в яких зазначено:

- 01 травня 2017 року ОСОБА_1 відправив платіж на суму 110 000,00 грн. з призначенням платежу: надходження готівки за платіжними картками, аліменти за квітень 2017 року. Просили вважати вірним призначення платежу: аліменти за квітень 2017 року на дітей у сумі 30 000,00 грн., 80 000,00 грн. - кошти на утримання спільного майна та оплату комунальних послуг (т. 2 а.с. 108);

- 03 липня 2017 року ОСОБА_1 відправив платіж на суму 250 000,00 грн. з призначенням платежу: надходження готівки за платіжними картками, аліменти за липень 2017 року від ОСОБА_1 . Просили вважати вірним призначення платежу: аліменти за липень 2017 року на дітей у сумі 30 000,00 грн., 220 000,00 грн. - кошти на утримання спільного майна та оплату комунальних послуг (т. 2 а.с. 109);

- 03 серпня 2017 року ОСОБА_1 відправив платіж на суму 250 000,00 грн. з призначенням платежу: надходження готівки за платіжними картками, аліменти за серпень 2017 року. Просили вважати вірним призначення платежу: аліменти за серпень 2017 року на дітей у сумі 30 000,00 грн., 220 000,00 грн. - кошти на утримання спільного майна та оплату комунальних послуг (т. 2 а.с. 110).

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Враховуючи те, що листи-уточнення ПАТ КБ «Приватбанк» (без дати та номеру документа) не було подано до суду першої інстанції, а до суду апеляційної інстанції відповідачем не подано докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, колегія суддів відхилила посилання апелянта на вказані листи як підставу відмови в задоволенні заявлених позовних вимог.

Тому обґрунтованим є висновок суду, що оскільки СК України не обмежує платника аліментів у праві самостійно визначати розмір своєї участі в утриманні дітей та сплачувати аліменти у більшому розмірі, ніж визначено судом, а у наданих відповідачем квитанціях чітко зазначено цільове призначення перерахованих ним сум - «аліменти», відповідач не довів, що здійснював грошові перекази на утримання спільного нерухомого майна.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню в порядку регресу витрати на утримання спільного майна в розмірі 58 619,54 грн. (117 239,07 грн. : 2) за період з квітня 2017 року по серпень 2018 року, а тому рішення суду з огляду на ч. 4 ст. 376 ЦПК України підлягає зміні в частині стягнення суми витрат на оплату житлово-комунальних послуг з відповідача з 88 619,54 грн. на 58 619,54 грн. та в частині суми стягнення судового збору з 886,20 грн. на 586,19 грн.

На підставі ст. 141 ЦПК України понесені апелянтом судові витрати на апеляційний розгляд справи відшкодуванню за рахунок позивача не підлягають.

При поданні апеляційної скарги апелянтом було недоплачено судовий збір у розмірі 12,07 грн., а тому підлягає стягненню в дохід державного бюджету України.

З огляду на положення ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381-382, 384 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 вересня 2019 року змінити в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в порядку регресу витрат на утримання спільного майна, зменшивши їх розмір з 88 619 грн. 54 коп. до 58 619 (п`ятдесят вісім тисяч шістсот дев`ятнадцять) 54 коп. та в частині розміру судового збору, зменшивши його з 886 грн. 20 коп. до 586 (п`ятсот вісімдесят шість) грн. 19 коп.

В іншій частині рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 вересня 2019 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід державного бюджету України 12 грн. 07 коп. судового збору за розгляд справи апеляційним судом.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова