Справа № 691/190/20
Провадження № 2/691/251/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2020 року Городищенський районний суд Черкаської області

в складі :

судді Черненка В.О.

за участі секретаря судових засідань Сидоренко О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Городище цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання права власності.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на те, що 08.04.2016 року він купив будинок у відповідача ОСОБА_2 , який розташований за адресою АДРЕСА_1 . Відповідач надав йому доручення на всі дії щодо купівлі-продажу земельної ділянки, житлового будинку та соціальних питань проживання у вказаному будинку. Він через Ощадбанк перевів на рахунок відповідача 34 000 гривень, на що ним власноручно була написана розписка, проте, що ОСОБА_2 , належний йому будинок, який отримав в спадщину після смерті батька продав йому. Також передав всі належні документи на будинок та рішення суду, яким визнано за ОСОБА_2 право власності на домоволодіння, розташоване по АДРЕСА_1 . Термін дії доручення був визначений в три роки, по його спливу, він звернувся до відповідача, щоб знов отримати доручення, однак отримав відмову, посилаючись на те, що ОСОБА_2 потрібна шафа, яка залишилась в будинку. Він купив будинок у відповідача, а речі, що залишились у приміщенні, яке пустувало близько 15 років після смерті власника, не були предметом окремих домовленостей під час продажу. Він звертався до суду з заявою про визнання факту, що будинок, який по АДРЕСА_1 він купив у відповідача, однак йому було відмовлено, оскільки існує спір між ним та продавцем. Спору між ними за будинок немає, а старі меблі він використав, як дрова. 02.04.2017 року він доплатив ОСОБА_2 1000 гривень і останній у розписці написав, що немає до нього претензій. Тому він вимушений звернутись до суду з заявою про визнання його по факту продажу власником будинку по АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні позивач вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задоволити.

Відповідач факту продажу вказаного будинку ОСОБА_1 не заперечував, однак вимагав, щоб останній повернув речі, які залишались в будинку.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані сторонами письмові докази по справі, повно і всебічно з`ясувавши обставини, суд прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В судовому засіданні встановлено, що 08.04.2016 року позивач придбав будинок у відповідача, в підтвердження була написана розписка, в якій останній отримав 34 000 гривень за продаж належного йому, згідно рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 25.10.2005 року, будинку по АДРЕСА_1 .

Відповідно до довіреності ОСОБА_2 уповноважував ОСОБА_1 бути представником перед фізичними та юридичними особами в усіх підприємствах, організаціях з усіх питань, що стосуються підготовки, збору інформації і виготовлення документів для оформлення будинку та присадибної ділянки, які йому належать за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно заяви про переказ готівки № 13867623(№67567477) від 08.04.2016 року отримувачем коштів був ОСОБА_2 в розмірі 34 000 гривень.

Відповідно до розписки ОСОБА_2 від 02.04.2017 року він отримав 1000 гривень від ОСОБА_1 , за проданий будинок, претензій до останнього не мав.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.1 ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 6 ЦК України встановлено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.

Встановлено, що 08.04.2016 року та 02.04 2017 року ОСОБА_2 власноруч написав розписки, відповідно до яких він отримав кошти від ОСОБА_1 в сумі 34 000 грн. та 1000 гри. за будинок по АДРЕСА_1 .

Системний аналіз цивільного законодавства та змісту вказаних розписок дозволяє дійти висновку, що договір, який уклали сторони 08.04.2016, за своєю правовою природою містить елементи договору купівлі-продажу будинку.

Відповідно до ч.1 ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу будинку укладається в письмовій формі й підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч.1, ч. 2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч.1 - 3, 5 та 6 ст.203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Частиною 1 ст.220 ЦК України встановлено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Отже, укладений 08.04.2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договір, що містить елементи договору купівлі-продажу будинку, є нікчемним (недійсним в силу закону), оскільки укладений у простій письмовій формі і нотаріально не посвідчений, а тому його умови не створюють правових наслідків для сторін.

Враховуючи викладене в задоволенні позову слід відмовити, що узгоджується з положеннями ч.1 ст.216 ЦК України.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.6, 203, 215, 216, 220, 626, 627, 628, 655, 657 ЦК України, ст.ст. 2,3,4,10, 11,12, 81, 89, 209, 214-215, 258, 259, 263-265 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання права власності - відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня проголошення рішення.

Повний текст рішення виготовлений до 30.12.2020 року.

Суддя В. О. Черненко