Провадження №22-ц/812/360/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 лютого 2020 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Бондаренко Т.З. та Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання: Біляєвою В.М.

за участі: відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №488/3582/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення, яке постановив Корабельний районний суд м. Миколаєва під головуванням судді Чернявської Яни Анатоліївни у приміщенні цього суду 28 листопада 2019 року, дата складання повного тексту якого невідома, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на малолітню дитину та дружину,

в с т а н о в и л а :

16 серпня 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом, в якому з урахуванням заяви про зміну позовних вимог, остаточно просила: розірвати шлюб між нею та відповідачем по справі ОСОБА_1 , який зареєстрований 06 грудня 2011 року Корабельним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис № 706, а також просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини у розмірі Ѕ частки усіх видів заробітку відповідача та на її утримання як дружини у розмірі ј частки усіх видів його заробітку (доходу).

Позов мотивований тим, що вона перебуває з відповідачем по справі у шлюбі, зареєстрованому 06 грудня 2011 року. Шлюбні відносини із відповідачем фактично припинені з червня 2017 року у зв`язку з тим, що подружжя має різні погляди на життя, відновлення подружніх відносин, збереження сім`ї неможливо у зв`язку із втратою почуття кохання та взаєморозуміння один до одного.

Від даного шлюбу сторони мають малолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Дитина проживає з позивачкою та знаходиться на повному її утриманні. Відповідач ухиляється від утримання як дитини, так і позивачки, матеріальної допомоги добровільно не надає. Разом із цим він має можливість надавати аліменти у зазначеному в позові розмірі, тоді як позивачка на теперішній час не працює, знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення останньою трьох років, тому вважає за доцільне стягнення з відповідача коштів на утримання дитини та її утримання.

Відповідач надав до суду відзиви: на первісну позовну заяву, в якому заперечував проти розірвання шлюбу, просив про надання строку для примирення, та на уточнену позовну заяву, в якому не заперечував проти задоволення позовних вимог про розірвання шлюбу, але заперечував проти позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дитини та матері дитини - позивачки по справі у зв`язку з тим, що між сторонами існує спір щодо місця проживання дитини, і він подав позов про визначення місця проживання дитини з батьком.

В судове засідання сторони не з`явилися.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 28 листопада 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Постановлено: розірвати шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 06 грудня 2011 року Корабельним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис № 706; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 : аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 22 листопада 2018 року і до повноліття дитини, аліменти на її утримання у розмірі ј частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 22 листопада 2018 року і до досягнення донькою ОСОБА_3 трирічного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також судовий збір в розмірі 704,80 грн.; стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 1536, 80 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що шлюбні відносини сторін припинені остаточно з червня 2017 року, у зв`язку з тим, що подружжя має різні погляди на життя, тому відновлення подружніх відносин, збереження сім`ї неможливо у зв`язку із втратою почуття кохання та взаєморозуміння один до одного, що є підставою для розірвання шлюбу.

Від даного шлюбу сторони мають малолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Дитина проживає та знаходиться на повному утриманні позивачки. Відповідач ухиляється від утримання дитини, а також не надає матеріальної допомоги позивачці, тоді як він має можливість надавати аліменти у зазначеному в позові розмірі.

За такого та з урахуванням положень статей 84, 180-183 СК України суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення аліментів з відповідача на утримання позивачки та їхньої спільної дитини. Оскільки позивачка не довела суду підстави стягнення з відповідача аліментів в розмірі Ѕ на дитину, що перевищує зазначений у законі розмір, тому суд вважає за належне задовольнити ці вимоги частково в розмірі ј частку на дитину та ј частку на дружину

Також суд виходив з того, що судом встановлено та не спростовано сторонами, що дитина на час розгляду вказаної справи проживає разом з матір`ю позивачкою по справі, а тому підстав для відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення аліментів на користь позивача з відповідача у суду не має, але у разі вирішення судом питання щодо місця проживання дитини разом із батьком - відповідачем по справі, останній у подальшому не позбавлений можливості щодо звернення до суду з позовом про зміну порядку та способу стягнення аліментів.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати в частині стягнення аліментів та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог щодо стягнення аліментів, винести окрему ухвалу, в якій зазначити порушення Корабельним районним судом м. Миколаєва вимог частини 5 статті 272 ЦПК України та пункту 13 постанови Кабінету Міністрів України № 740 від 25 травня 2006 року «Про затвердження порядку ведення Єдиного державного реєстру судових рішень», викликати у судове засідання та провести слухання за участі позивачки з метою зобов`язати повідомити суд про зміну свого місця проживання.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач не отримав від суду судової повістки про розгляд справи 28 листопада 2019 року. Це позбавило його можливості взяти участь у судовому засіданні, надати свої пояснення та заперечення. Судом не вирішено по суті його клопотання від 15 березня 2019 року щодо зобов`язання позивачки повідомити суду про зміну свого місця проживання. Суд не проводив підготовчого засідання по справі та не постановив ухвали про закриття підготовчого засідання

Як наслідок, визначаючи розмір аліментів на утримання дитини сторін, суд не врахував матеріального стану відповідача, адже він є безробітним та має мінливий, нерегулярний дохід, факт регулярного надання ним допомоги дитині, факту працевлаштування позивачки, проведення Корабельним ВП ГУНП в Миколаївській області досудового розслідування кримінального провадження № 0002785 за фактом самоправства відносно позивачки, перешкод, які чиніть позивачка у спілкуванні відповідача з дочкою.

Судом невірно, як вважав відповідач, визначений розмір судових витрат, покладених на відповідача, а саме - стягнуто 1 536 грн. 80 коп. замість 1 472 грн. 80 коп.

Також суд в порушення вимог частини 5 статті 272 ЦПК України не направив відповідачеві копії судового рішення та з порушенням вимог пункту 13 постанови Кабінету Міністрів України № 740 від 25 травня 2006 року «Про затвердження порядку ведення Єдиного державного реєстру судових рішень» надіслав рішення суду до Єдиного державного реєстру судових рішень лише 26 грудня 2019 року.

Заслухавши доповідь судді, пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав.

В силу частин 1-3 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Рішення суду в частині задоволення позовних вимог про розірвання шлюбу не оскаржується і предметом апеляційного перегляду не було.

Вимоги до судового рішення викладені у статтях 263, 264 ЦПК України.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення аліментів вказаним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

В силу пункту 3 частини 3 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо, зокрема, справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, який зареєстрований 06 грудня 2011 року Корабельним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис № 706, та є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . З червня 2017 року сторони проживають окремо, припинили подружні стосунки, їхня донька проживає з матір`ю, знаходиться на її утриманні.

Між сторонами існує спір щодо надання відповідачем коштів на утримання дитини та дружини.

За змістом статті 18 Конвенції про захист прав дитини, прийнятої резолюцією 44/25 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 року, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року №2402-III визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (стаття 180 СК України).

Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними (частина 1 статті 181 СК України).

Якщо така домовленість відсутня аліменти визначаються судом.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина 3 статті 181 СК України).

Аналіз цих норм права дає підстави для висновку, що право на присудження аліментів на утримання дитини має той з батьків, з ким проживає дитина.

В силу положень частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини 1, 2 статті 76 ЦПК України).

Оскільки судом встановлений і не оспорений факт постійного проживання доньки сторін з позивачкою та, навпаки, судом не встановлено, а відповідачем не доведено наявність передбачених статтею 188 СК України підстав для звільнення останнього від обов`язку утримувати дитину, є передбачені законом підстави для стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини сторін.

Щодо визначення розміру аліментів на утримання дитини, які необхідно стягнути з відповідача.

Згідно із частиною 1 статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (частиною 2 статті 182 СК України).

Як вбачається з наявних у матеріалах справи доказів, у відповідача ОСОБА_1 інших утриманців, крім доньки ОСОБА_4 , не має, також відсутні докази, що за станом здоров`я, матеріальним станом він не спроможний сплачувати аліменти на утримання дитини.

Зокрема, всупереч передбаченого частиною 3 статті 12, частиною 1 статті 81 ЦПК України процесуального обов`язку з доказування відповідачем не надано доказів свого доходу, а також доказів того що з об`єктивних причин його працевлаштування неможливо.

Тому колегія суддів вважає, що стягнення з відповідача аліментів на утримання доньки в розмірі ј частини усіх видів заробітку (доходу) буде відповідати якнайкращім інтересам дитини, виходячи із вказаних обставин справи, наведених положень закону, змін, які відбулися у законодавчому регулюванні спірних правовідносин і засвідчують підвищення з боку держави рівня захисту інтересів дітей (Закон України від 17 травня 2017 року № 2037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів»), а також того, що відповідач є працездатним і має можливість надавати дочці утримання.

Щодо стягнення аліментів на утримання дружини.

Дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років.

Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.

Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу (частини 2, 4, 6 статті 84 СК України).

Отже, оскільки з ОСОБА_2 , як встановив суд, проживає дитина, батьком якої є відповідач, то позивачка має право на утримання від ОСОБА_1 як батька дитини, незалежно від того, чи працює вона, та від її матеріального становища. Також колегія суддів враховує, що відповідач таку допомогу може надавати, оскільки ним не доведено обставин, які це унеможливлюють, та погоджується із зазначеним у позові розміром аліментів на дружину ј частина усіх видів заробітку (доходу) відповідача.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду по суті вирішення позовних вимог про стягнення аліментів з ОСОБА_1 , але рішення в цій частині залишатися в сілі не може.

Так, рішення судом першої інстанції ухвалено у судовому засіданні 28 листопада 2019 року.

Однак, як вбачається з поштового повідомлення (а.с. 126), судова повістка про розгляд справи, яка направлялась відповідачеві, повернулася без вручення з відміткою працівника поштового відділення «за закінченням встановленого строку зберігання». За вказаною у заявах ОСОБА_1 по справі адресою електронної пошти судова повістка йому також не навправлялась. Це свідчить про те, що у встановленому частиною 6 статті 128, частинами 1-4 статті 130 ЦПК України порядку повідомлення учасників справи відповідач не повідомлений про дату та час судового засідання, яке відбулося 28 листопада 2019 року.

Оскільки ОСОБА_1 обґрунтовує свою апеляційну скаргу, в тому числі, неповідомленням його про судове засідання, призначене на 28 листопада 2019 року, таке в силу положень пункту 3 частини 3 статті 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування рішення суду в частині позовних вимог про стягнення аліментів та постановлення в цій частині нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Щодо інших доводів апеляційної скарги.

Так, безпідставними є заперечення в апеляційній скарзі проти стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини з посиланням на наявність спору між сторонами щодо місця проживання дитини, оскільки встановлений судом і не оспорений факт постійного проживання доньки сторін з позивачкою є достатньою правовою підставою для стягнення аліментів на користь ОСОБА_2 відповідно до положень частини 3 статті 181 СК України. До того ж судом не встановлені, а відповідачем не доведено наявність передбачених статтею 188 СК України підстав для звільнення батька від обов`язку утримувати дитину.

Не заслуговують на увагу посилання відповідача на те, що судом не врахований його матеріальний стан при визначенні розміру аліментів та факт працевлаштування позивачки, а також добровільне надання їм коштів на утримання дитини, оскільки будь-яких аргументів щодо цих обставин та доказів на підтвердження розміру своїх доходів, а також роботи позивачки відповідач в порушення вимог частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України щодо розподілу обов`язку доказування та в порядку та строки, визначені статтею 83 ЦПК України, суду першої інстанції не надавав.

Доводи про зміну позивачкою без погодження з відповідачем місця проживання дитини та перешкоджання батькові у спілкуванні з донькою відхиляються, тому що ці обставини не входять до предмету доказування по даному спору.

Стосовно аргументів апеляційної скарги про порушення судом вимог процесуального права.

Так, судом дійсно не було дотримано вимоги закону щодо: порядку проведення підготовчого засідання, оскільки у справі відсутнє будь-яке рушення суду за наслідками підготовчого провадження відповідно до статті 200 ЦПК України, а також не розглянуто клопотання ОСОБА_1 від 15 березня 2019 року про зобов`язання позивачки повідомити суд про зміну свого місця проживання (статті 222 ЦПК України). Між тим, вказані порушення процесуального закону відповідно до положень частини статті 376 ЦПК України не є підставою для скасування судового рішення.

Щодо вимог апеляційної інстанції про постановлення окремої ухвали, в якій зазначити про порушення Корабельним районним судом м. Миколаєва вимог частини 5 статті 272 ЦПК України через ненаправлення відповідачу копії оскаржуваного рішення та пункту 13 постанови Кабінету Міністрів України № 740 від 25 травня 2006 року «Про затвердження порядку ведення Єдиного державного реєстру судових рішень» у зв`язку із порушенням строків надіслання рішення по справі до Єдиного державного реєстру судових рішень.

Суд апеляційної інстанції у випадках і в порядку, встановлених статтею 262 цього Кодексу, може постановити окрему ухвалу (статті 385 ЦПК України).

Відповідно до частини 1 статті 262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.

Як зазначено Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі справа № 481/1243/16-ц (провадження № 61-22922св18), правовими підставами постановлення окремої ухвали є: виявлення під час розгляду справи порушень матеріального або процесуального закону; встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню таких порушень. Окрема ухвала може бути постановлена тільки на підставі матеріалів, досліджених у суді, та має містити вказівку на дійсні причини й умови, які сприяли порушенню саме матеріального або процесуального закону, та які саме права громадян порушено. За наявності цих двох правових підстав у сукупності суд має право постановити окрему ухвалу і направити її відповідним особам чи органам для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли вчиненню виявлених порушень.

Отже, окрема ухвала суду є процесуальним засобом судового впливу та реагування на виявлені під час судового розгляду порушення законності, постановлення окремої ухвали спрямовано на усунення причини та умови, що цьому сприяли.

Натомість апеляційний суд позбавлений повноважень щодо витребування доказів (пояснень судді, працівників суду, проведення службових перевірок тощо), для з`ясування того, чи дійсно були допущені помилки, зазначені в апеляційній скарзі, які причини цьому сприяли, та для встановлення обставин вчинення окремих процесуальних дій.

За такого неможливим є повне та всебічне встановлення та перевірка викладених ОСОБА_1 обставин щодо постановлення окремої ухвали, а тому відсутні підстави для її постановлення.

В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина 6 статті 141 ЦПК України).

Так, порядок та розміри справляння судового збору, підстави звільнення від його сплати визначені Законом України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VI (далі - Закон № 3674-VI).

Оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору за позовними вимогами про стягнення аліментів за пунктом 3 статті 5 Закону № 3674-VI, слід провести розподіл судових витрат за вказаними позовними вимогами, поклавши їх на відповідача.

Так, за вирішення справи в суді першої інстанції з відповідача з урахуванням характеру заявлених вимог (майнові вимоги), ціни позову відповідно до положень пункту 3 частини 1 статті 176 ЦПК України, вимог частин 1, 2 статті 4 Закону № 3674-VI та розмірів ставок судового збору, які діяли на день звернення із позовом (16 серпня 2018 року), слід стягнути 704 грн. 80 коп. судового збору в дохід держави.

Враховуючи, що часткове задоволення апеляційної скарги не призвело до відмови у позові, відсутні підстави для повернення відповідачеві судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Оскільки рішення суду в частині розірвання шлюбу не змінюється, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат в цій частині і його виконання у вказаній частині слід поновити.

Керуючись статтями 367-369, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 28 листопада 2019 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення аліментів скасувати, постановити в цій частині по справі нове судове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання якого зареєстровано у АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання якої зареєстровано у АДРЕСА_2 , аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ј частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 22 листопада 2018 року і до повноліття дитини.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на своє утримання задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання якого зареєстровано у АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання якої зареєстровано у АДРЕСА_2 , аліменти на її утримання в розмірі ј частини усіх видів заробітку (доходу), починаючи з 22 листопада 2018 року і до досягнення дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трирічного віку.

Стягнути з ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання якого зареєстровано у АДРЕСА_1 , в дохід держави 704 грн. 80 коп. судового збору.

Рішення суду в частині вирішення позовних вимог про розірвання шлюбу та стягнення судових витрат на користь ОСОБА_2 залишити без змін.

Поновити виконання рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 28 листопада 2019 року в частині розірвання шлюбу та стягнення 704 грн. 80 коп. судового збору на користь ОСОБА_2 .

В постановленні окремої ухвали відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Т.З. Бондаренко

Л.М. Царюк

______________________________________________________

Повний текст постанови суду виготовлений 12 лютого 2020 року