Справа № 642/3745/19
Провадження № 2/642/56/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2020 року Ленінський районний суд м. Харкова

у складі: головуючого судді - Бородіної О.В.,

за участю секретаря судового засідання - Добронос Д.С.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні Ленінського районного суду м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення індексу інфляції та 3 % річних з суми несплаченого боргу, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою про стягнення з ОСОБА_2 3% річних в розмірі 1270,00 грн. та інфляційні витрати в розмірі 260937,94 грн., а разом 262207,94 грн.

В обґрунтування позову зазначено, що рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 15 травня 2001 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми та моральної шкоди було задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 54173,00 грн. матеріальної шкоди та 541,73 грн. судового збору, в задоволенні вимоги про відшкодування моральної шкоди відмовлено. 30 червня 2001 року вказане рішення набрало чинності та був виданий виконавчий лист. Позивач за невиконання відповідачем грошового зобов`язання протягом 18 років нарахував 3% річних за період з 01 червня 2018 року по 01 червня 2019 року у розмірі 1270 грн., а також інфляційні витрати за період з 30 червня 2001 року по 31 травня 2019 року у розмірі 260937,94 грн., які стягнути в судовому порядку.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала. Також вказала, що позивач не повідомив суд про наявність розписок щодо повернення частини боргу на погашення за виконавчим листом, що підтверджується наданими розписками. Також представником відповідача у судовому засіданні було заявлено про застосування строку позовної давності.

Суд, вислухавши пояснення сторін, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, які є належними, допустимими і достовірними, приходить до висновку про необхідність позов задовольнити частково, виходячи із наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідного до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтями 77, 78 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.4 ст.77 ЦПК України суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку суму коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того самого роду і такої самої якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Підстави для припинення зобов`язання визначені у ст.ст. 599-601, 604-609 ЦК України.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як зазначено у ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 545 ч. 3 ЦК України виконання боржником свого обов`язку підтверджує наявність у боржника боргового документа.

Доказів виконання боржником зобов`язання у повному обсязі суду не надано.

Згідно з положеннями ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Судом встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 15 травня 2001 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми та моральної шкоди було задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 54173,00 грн. матеріальної шкоди та 541,73 грн. судового збору, в задоволенні вимоги про відшкодування моральної шкоди відмовлено. 30 червня 2001 року вказане рішення набрало чинності та був виданий виконавчий лист 2-153/2001.

04.09.2019 року старшим державним виконавцем МВДВС по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харкова ГТУЮ у Харківській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №59942642 на підставі виконавчого листа №2-153/2001.

Відповідно до відомостей зазначених на виконавчому листі №2-153/2001 заборгованість по виконавчому документу становить 42336,20 грн.

Так враховано сплату боржником 07.10.2003 року на погашення боргу 2300 грн., а також стягувачем ОСОБА_1 залишено за собою Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 вартістю 9536,80 грн.

Крім того, відповідачем надано суду копії розписок (оригінали яких були досліджені у судовому засіданні) на погашення заборгованості за виконавчим листом №2-153/2001.

Так, за розпискою від 11.03.2003 року ОСОБА_1 отримав 335 грн. в рахунок погашення суми боргу за виконавчим листом №2-153/2001; за розпискою від 09.07.2004 року ОСОБА_1 отримав 500 дол. США (в гривневому еквіваленті - 2659,75 грн.) в рахунок погашення суми боргу за виконавчим листом №2-153/2001; за розпискою від 10.04.2005 року ОСОБА_1 отримав 500 дол. США (в гривневому еквіваленті - 2637,35 грн.) в рахунок погашення суми боргу за виконавчим листом №2-153/2001; за розпискою від 14.01.2006 року ОСОБА_1 отримав 2500 дол. США (в гривневому еквіваленті - 12625 грн.) в рахунок погашення суми боргу за виконавчим листом №2-153/2001.

Тобто залишок непогашеної заборгованості із врахуванням наданих розписок складає 24 079,10 грн.

Таким чином, судом встановлено, що відповідачем рішення суду від 15.05.2001 року, яке набрало законної сили, не виконано, а тому із довготривалим його невиконанням, у позивача виникло право щодо нарахування 3% річних та інфляційних витрат на відповідне грошове зобов`язання.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленої у спорі про застосування наслідків порушення грошового зобов`язання ( справа № 6-113 цс 14 , постанова від 01.10.2014 року), будь-яке зобов`язання, яке зводиться до сплати грошей, є грошовим зобов`язанням незалежно від правових підстав його виникнення і в разі його порушення підлягає застосуванню ч. 2 ст. 625 ЦК України. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватись, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць прострочення. Така позиція висвітлена в листі Верховного суду України «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» від 03.04.1997р. № 62-97р. При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на індекс інфляції за кожен місяць прострочення платежу окремо. При цьому, якщо заборгованість виникла з 1 по 15 число відповідного місяця, розрахунок індексу інфляції слід проводити з врахуванням цього місяця.

Позивач ставить питання про стягнення 3% річних за період з 01 червня 2018 року по 01 червня 2019 року у розмірі 1270 грн., а також інфляційних витрат за період з 30 червня 2001 року по 31 травня 2019 року у розмірі 260937,94 грн.

Таким чином суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України із суми заборгованості 24 079,10 грн., а саме в розмірі 724,35 грн.

Крім того, у зв`язку зі спливом після ухвалення рішення 18 років і невиконання його відповідачем дотепер ОСОБА_3 нараховано індекс інфляції.

Представник відповідача у судовому засіданні просив застосувати до вимог позивача строк позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Тобто, позовна давність - це встановлений законом строк, протягом якого особа, право якої порушено, може вимагати примусового здійснення захисту свого права шляхом подання позовної заяви до суду.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із сплином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Частиною 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. 252-255 ЦК України.

Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін (ч.1 ст. 259 ЦК України).

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу). При цьому, підставою для застосування позовної давності слугує відповідна заява відповідача.

Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Проте, позивач не робив заяв та клопотань щодо поважності причин пропущення позовної давності, а також не встановлені такі поважні причини й при розгляді справи.

Враховуючи, що позивач звернувся до суду за захистом свого права, зокрема, щодо стягнення інфляційних витрат 03.06.2019 року, то позивач має право на стягнення інфляційних витрат в межах 3-х річного строку позовної давності, тобто з червня 2016 року.

На підставі викладеного, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача індекс інфляції - 9363,00 грн. від простроченої суми - 24 079,10 грн. за період з 01.06.2016 по 01.06.2019, в межах строку позовної давності.

Питання про стягнення судових витрати суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Керуючись 12, 13, 76, 78, 81, 141, 258, 259, 263-265, 268, 352,354 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення індексу інфляції та 3 % річних з суми несплаченого боргу - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (і.н. НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (і.н. НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_3 ) інфляційні витрати за період з 01.06.2016 року по 31.05.2019 року у розмірі 9 363 грн. (дев`ять тисяч триста шістдесят три грн.), 3% річних від несплаченої суми боргу за період з 01.06.2018 року по 01.06.2019 року у розмірі 724,35 грн. (сімсот двадцять чотири грн. 35 коп.).

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (і.н. НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ) на користь держави судовий збір у розмірі 768,40 грн.

В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга через Ленінський районний суд м. Харкова до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих положень ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення суду продовжується на строк дії такого карантину.

Повний текст рішення складено 09.06.2020 року.

Суддя О.В. Бородіна