ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2020 року

м. Харків

Справа № 629/77/20

Провадження № 22-ц/818/ 4796/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Хорошевського О.М.

Суддів Бурлака І.В., Яцини В.Б.,

За участі секретаря Пузікової Ю.С.

Учасники справи :

Позивач: ОСОБА_1

Відповідач: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

Треті особи: Лозівська міська рада Харківської області, Комунальне підприємство «Житлова управляюча компанія» Лозівської міської ради Харківської області

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 22 липня 2020 року, постановлене суддею Каращуком Т.О.,

у справі за заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Лозівська міська рада Харківської області, Комунальне підприємство «Житлова управляюча компанія» Лозівської міської ради Харківської області про усунення перешкод у користування житлом та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом, в якому просила зобов`язати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження спільними місцями користування (коридором), шляхом демонтажу за власний рахунок самочинно збудованого тамбуру та металевих дверей біля квартири АДРЕСА_1 та квартири АДРЕСА_2 .

Позовні вимоги вмотивовані тим, що відповідачами встановлено цегляну перегородку з дверима у тамбурі біля квартир 44,45 без проекту, розробленого з дотриманням вимог чинних будівельних норм і правил, без відповідного дозволу, тобто з порушенням встановленої процедури прийняття здійсненої реконструкції до експлуатації у установленому законом порядку. Як зазначає позивач, встановлення даної перегородки є незаконним та порушує її права як власника.

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 22 липня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Зобов`язано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 права користування та розпорядження спільними місцями користування (коридором), шляхом демонтажу за власний рахунок самочинно збудованого тамбуру та металевих дверей біля квартири АДРЕСА_1 та квартири АДРЕСА_2 . Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 судовий збір на користь ОСОБА_1 у розмірі 840,80 грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що суд не з`ясував коли саме сталося порушення прав позивача. Не звернув уваги на те, що матеріали справи не містять рішення зборів співвласників у відповідності до Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» з приводу порушення прав позивача. Також відсутні докази звернення позивача до відповідача щодо врегулювання спору. Вважає, що позов є передчасним.

У відзиві на апеляційну скаргу директор КП «ЖУК» О.А. Скосарєв, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Зазначає, що згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «4-2Б,2В» було зареєстровано 19.03.2020 тобто після відкриття провадження у справі, й факт його реєстрації не розповсюджується до відносин, що виникли до створення ОСББ «4-2Б,2В».

ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якій зазначає, що доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують висновки суду, тому просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку, що сторони, як і інші власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема, приміщення загального користування коридором. Факт наявності перешкод у користуванні майном позивачем встановлено, а тому відповідно суд вважав за необхідне задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 .

Судова колегія погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Матеріалами справи встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло(а.с.12), квартира за адресою: АДРЕСА_3 , на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Відповідно до довідки з місця проживання особи ОСОБА_2 ОСОБА_3 зареєстровані та проживають АДРЕСА_4 .

За захистом порушених прав ОСОБА_1 звернулася до Лозівської міської ради із скаргу щодо сусідів.

Згідно акту обстеження від 18.10.2019 року складеного членами комісії КП «Житлова управляюча компанія» Лозівської міської ради Харківської області виявлено на сходовій клітині третього поверху другого під`їзду перед вхідними дверима квартир НОМЕР_1 , 45 самовільно без погодження з сусідами в місці загального користування встановлена цегляна перегородка з додатковими вхідними дверима. Мешканці квартири ІНФОРМАЦІЯ_1 не маю можливості на 100% відкрити вхідні двері.

Постановою у справі про адміністративне правопорушення №26/127 громадянина ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ст. 150 КУпАП «Порушення правил користування жилими приміщеннями, санітарного утримання місць загального користування, сходових кліток, ліфтів, під`їздів, придомових територій, порушення правил експлуатації жилих будинків, жилих приміщень та інженерного обладнання, безгосподарне їх утримання, а також самовільне переобладнання та перепланування жилих будинків і жилих приміщень, використання їх не за призначенням, псування жилих будинків, жилих приміщень, їх обладнання та об`єктів благоустрою» (а.с.36-37).

Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 321 ч. 1 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов`язані з позбавленням його володінням майном.

Вищенаведені норми цивільного законодавства України дають підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

Згідно п. 36 Постанови № 5 від 07.02.2014 року Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ» «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» за змістом статті 391 ЦК позовна давність не поширюється на вимоги власника чи іншого володільця про усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном, що не пов`язані з позбавленням володіння, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі. У зв`язку із цим тривалість порушення права не перешкоджає задоволенню такої вимоги судом.

Згідно зі статтею 13 Конституції України власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Аналогічні положення містяться й у статті 319 ЦК України.

У постанові Кабінету Міністрів України від 24січня 2006року №45«Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 8жовтня 1992року №572» зазначено, що власники, наймачі (орендарі) приміщень житлових будинків мають право на переобладнання і перепланування житлових і підсобних приміщень, балконів і лоджій за відповідними проектами без обмеження інтересів інших громадян, які проживають у будинку, з дозволу власника будинку (квартири) та органу місцевого самоврядування, виданого в установленому порядку.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, а згідно ч. 1 ст.16ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що перепланування приміщення спільної сумісної власності може бути здійснено з дотриманням встановленого законом порядку, у тому числі за згодою осіб, які таким приміщенням володіють.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року № 6-530цс16.

У сенсі положень статті 391 ЦК України власник майна як позивач не зобов`язаний доводити неправомірність дій відповідача; власник має доказати факт існування перешкод у здійсненні користування та розпорядження майном; особа, яка створює перешкоди відповідач, має довести правомірний характер своєї поведінки.

Згідно з ч. 2 ст.382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Законом України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» від 14травня 2015року №417-VIII (далі за текстом Закон № 417-VIII), а саме п. 6 ч. 1 ст. 1 визначено, що спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Законом України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» власники квартир та нежитлових приміщень є співвласниками спільного майна багатоквартирного будинку.

Частинами 1 та 2 ст. 5 вищевказаного Закону визначено, що спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників, спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку.

За приписами п. 1 ч. 1 ст.6 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку`співвласники мають право: вільно користуватися спільним майном багатоквартирного будинку з урахуванням умов та обмежень, встановлених законом або рішенням співвласників.

Верховний Суд у своїх правових позиціях по справі про зобов`язання усунути перешкоди в користуванні приміщенням вказував, що відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Звертаючись до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні майном та про зобов`язання відповідачів здійснити демонтаж цегляної перегородки з металевими дверима в тамбурі, позивач посилалася на те, що внаслідок встановлення такої перегородки вона не може вільно відчиняти двері та користуватися дзвінком.

До обов`язків співвласників за п. 6 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» віднесено забезпечення додержання вимог житлового і містобудівного законодавства щодо проведення реконструкції, реставрації, поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення приміщень або їх частин, а за ч. 2 вказаної статті кожний співвласник несе зобов`язання щодо належного утримання, експлуатації, реконструкції, реставрації, поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна багатоквартирного будинку пропорційно до його частки співвласника.

Пунктом 1.4 Правил утримання житлових будинків та прибудинкових територій/, затвердженого Наказом державного комітету України з питань житлово-комунального господарства №76 від 17.05.2005року встановлені Умови і порядок переобладнання, перебудови, перепланування будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень.

Зокрема п.1.4.1 визначено, що переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень дозволяється робити після одержання дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів відповідно до законодавства.

До елементів перепланування жилих приміщень за п. 1.4.3 належать: перенесення і розбирання перегородок, перенесення і влаштування дверних прорізів, улаштування і переустаткування тамбурів, прибудова балконів на рівні перших поверхів багатоповерхових будинків.

Не допускається за другим абзацем п. 1.4.4 перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень, що погіршує умови експлуатації і проживання всіх або окремих громадян у будинку або квартирі.

Судова колегія вважає, що перегородка збудована відповідачами незаконно без отримання дозволу та згоди сусідів, що підтвердженно належними та допустимим доказами.

Доводи апеляційної скарги про не з`ясування коли саме сталося порушення прав позивача, звернення позивача до відповідача щодо врегулювання спору судовою колегією відхиляється оскільки жодним чином не спростовують факту порушення прав позивача, крім того із заяви ОСОБА_1 до голови Лозівської міської ради вбачається, що її права були порушені з 2015 року. До того ж ці права порушені мешканцями кв. АДРЕСА_5 якими на час розгляду справи є відповідачі.

Вина ОСОБА_2 у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 150 КУаП встановлено постановою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 24.11.2016 року.

Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що матеріали справи не містять рішення зборів співвласників у відповідності до Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» з приводу порушення прав позивача, судова колегія зазначає, що ОСББ було зареєстровано після звернення позивача до суду.

У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, оскільки правові для задоволення позову в оскаржуваній частині рішення відсутні.

Однак, судова колегія звертає увагу на те, що судовий збір не підлягає солідарному стягненню, тому вважає за необхідне змінити абз. 3 резолютивної частини рішення «Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 судовий збір на користь ОСОБА_1 у розмірі 840,80 грн.» та викласти його в наступній редакції «Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 судовий збір на користь ОСОБА_1 у розмірі 840,80 грн. тобто по 420,40 грн з кожного.»

За таких обставин рішення суду першої інстанції відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 та п.п. 1,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає зміни в частині стягнення судового збору.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 376, 381, 382, 383, 384, ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 22 липня 2020 року - змінити.

Викласти абзац 3 резолютивної частини рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 22 липня 2020 року в наступній редакції «Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 судовий збір на користь ОСОБА_1 за подання позовної заяви у розмірі 840,80 грн. тобто по 420 (чотириста двадцять гривень,40 копійок з кожного.»

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий О.М. Хорошевський

Судді І.В.Бурлака

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 16 листопада 2020 року.