Справа № 161/3618/20 Головуючий у 1 інстанції: Філюк Т. М.
Провадження № 22-ц/802/1072/20 Категорія: 44 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 грудня 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л.В., Здрилюк О. І.,

з участю:

секретаря судового засідання Губарик К. А.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

представників відповідачів - Сущ О. П., ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди, завданої неправомірними діями, за апеляційною скаргою відповідачів Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області та Державної казначейської служби України на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 серпня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що з 18.11.1986 року він перебуває на обліку як отримувач пенсії. З вересня 2011 року йому було припинено виплату пенсії з посиланням на те, що він постійно проживає в Російській Федерації, хоча фактичним місцем проживання є м. Луцьк. Постановою Луцького міськрайонного суду від 24.04.2012 року, яка ухвалена за його позовом, було визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного Фонду України у Волинській області щодо відмови в поновленні виплати пенсії за вислугу років з вересня 2011 року незаконними та зобов`язано поновити виплату пенсії за вислугу років з вересня 2011 року. Постанову Луцького міськрайонного суду Львівським апеляційним адміністративним судом залишено без змін, а Вищим адміністративним судом України Головному управлінню Пенсійного фонду України у Волинській області у відкритті касаційного провадження було відмовлено.
У подальшому в 2013 році за сімейними обставинами він виїхав на проживання до Російської Федерації, у зв`язку з чим подав заяву про переведення пенсійних виплат до Росії, де проживав та отримував пенсію до серпня 2018 року включно. В серпні 2018 року у зв`язку зі смертю дружини повернувся проживати в Україну за адресою колишнього місця проживання: АДРЕСА_1 . Його пенсійна справа була направлена з Російської Федерації в Україну та прибула в розпорядження Пенсійного фонду на початку травня 2019 року.
07.05.2019 року він звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області з заявою про поновлення йому виплати пенсії на території України за адресою його фактичного місця проживання. Листом від 06.06.2019 року відповідач відмовив йому у виплаті пенсії.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 22.08.2019 року у справі № 140/2145/19, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05.12.2019 року, визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного Фонду України у Волинській області щодо відмови в поновленні виплати ОСОБА_1 пенсії за вислугу років, та зобов`язано поновити виплату пенсії за вислугу років з вересня 2018 року з одночасною виплатою суми неотриманої пенсії, але не більше як за 12 місяців.
Вказує, що внаслідок неправомірних дій суб`єкта владних повноважень він зазнав моральних страждань, які полягали в порушенні його звичайного способу життя. Зокрема, протягом 9 місяців йому не виплачувалось пенсійне забезпечення, яке було єдиним джерелом його доходів. Моральні страждання полягали у порушенні його звичайного способу життя, що пов`язано із зайвими витратами на відновлення свого порушеного права, а саме відвідування бібліотеки для вивчення пенсійного законодавства з метою самозахисту, погіршенні стану здоров`я через неспроможність придбати необхідні ліки та продукти харчування, необхідності витрачання свого часу, власних фізичних і моральних сил на переписку, вимушеність шукати інші джерела матеріального забезпечення (позичати кошти для повсякденного існування), терпіти приниження від листування та відвідування посадових осіб Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області.
З урахуванням уточнень і змін позовних вимог ОСОБА_1 моральну шкоду оцінив у 211 000 гривень та просив її стягнути з Державного бюджету України на його користь.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 серпня 2020 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України шляхом безспірного списання з єдиного рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 20 000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, Державна казначейська служба України та Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області подали апеляційні скарги.

Апеляційна скарга Державної казначейської служби України мотивована тим, що рішення є незаконним та необгрунтованим, судом неправильно застосовано норми матеріального права, наявність моральної шкоди та її розмір позивачем не доведено, задоволення вимог за рахунок казначейства є юридично некоректним, а тому відповідач просив оскаржуване судове рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволені позову відмовити.
Апеляційна скарга Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області обґрунтована тим, що дії управління були законними, оскільки позивача не було позбавлено права на отримання пенсії, а лише припинено на певний час її виплату для отримання ним за фактичним місцем проживання , позивачем не доведено наявність самої моральної шкоди , а також причинно-наслідкового зв"язку між діями відповідача та наслідками у вигляді шкоди. Відповідач просив рішення скасувати і в позові відмовити повністю.

У відзиві ОСОБА_1 просить апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, покликаючись на законність і обгрунтованість висновків суду першої інстанції.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до ч. 1 ст.367ЦПК України - в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що незаконними діями та рішеннями посадових осіб Головного управління Пенсійного Фонду України у Волинській області була заподіяна моральна шкода позивачу ОСОБА_1 . Разом з тим, суд при визначенні розміру моральної шкоди врахував характер, тривалість моральних страждань та істотність зміни в життєвих та інших стосунках позивача.
Такий висновок суду першої інстанції є вірним та ґрунтується на вимогах діючого законодавства.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 18.11.1986 року призначена пенсія за вислугу років, яку він отримував у ГУ ПФУ у Волинській області. 04.12.2013 року ОСОБА_1 був знятий з обліку в ГУ ПФУ у Волинській області у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон.

В період з січня 2014 року по серпень 2018 року позивач перебував на обліку в центрі соціального забезпечення Брянської області військового комісаріату Російської Федерації, де отримував пенсію за вислугу років, виплата якої припинена з 01.09.2018 року за його заявою у зв`язку зі зміною місця проживання на м. Луцьк Волинської області.

З матеріалів пенсійної справи вбачається, що 06.02.2019 року позивач звернувся в управління із заявою встановленого зразка про призначення/перерахунок пенсії за вислугу років, в якій вказав, що пенсію в Російській Федерації не отримує. 07.05.2019 року він звернувся із заявою до відповідача про поновлення виплати пенсії згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Листом від 17.05.2019 року №4572/02-60-39 ГУ ПФУ у Волинській області повідомило позивача про те, що пунктом 15 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» передбачено, що особа, яка звертається за призначенням пенсії, повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що посвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік. Відповідач вказав, що позивачу необхідно підтвердити фактичне проживання на території Волинської області.

20.05.2019 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою, у якій прохав надати відповідь на його заяву від 07.05.2019 року та зазначив, що засобів для існування не має. Листом від 06.06.2019 року управління повідомило, що по факту розгляду наданих позивачем документів Комісія вирішила, що для поновлення виплати пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, і інших осіб» з урахуванням копії закордонного паспорта та у зв`язку із відсутністю реєстрації на території України, немає законних підстав. Одночасно згадана Комісія рекомендувала ОСОБА_1 для поновлення виплати зареєструватись на території України у порядку, встановленому законодавством. 11.06.2019 року позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення комісії для встановлення його фактичного місця проживання. Листом від 20.06.2019 року №588/П-01 управління надало відповідь позивачу, де зазначило, що підтвердження факту реєстрації чи фактичного місця проживання не входить до компетенції органів Пенсійного фонду та рекомендувало з цього приводу звернутись до органів Міграційної служби та органів місцевого самоврядування, які здійснюють відповідні функції згідно з чинним законодавством. Одночасно повідомлено, що Головним управлінням надіслано запит до Пенсійного фонду України від 14.06.2019 №6936/02-35 з приводу можливості поновлення виплати пенсії за вислугу років.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 22 серпня 2019 року дії Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області щодо відмови у поновленні виплати ОСОБА_1 пенсії за вислугу років визнано протиправними та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області поновити з вересня 2018 року виплату позивачу пенсії за вислугу років з одночасною виплатою суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців. Вказане рішення постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05 грудня 2019 року залишено без змін.
Отже, судом встановлено, що протиправними діями відповідача Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області ОСОБА_1 було позбавлено єдиного джерела для існування - пенсії за вислугу років за період з вересня 2018 року по грудень 2019 року.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Статтею 48 Конституції України передбачено, що кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 107 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» Пенсійний фонд, його органи та посадові особи за шкоду, заподіяну особам внаслідок несвоєчасного або неповного надання соціальних послуг, призначення (перерахунку) та виплати пенсій, передбачених цим Законом, а також за невиконання або неналежне виконання ними обов`язків з адміністративного управління Накопичувальним фондом, несуть відповідальність згідно із законом.

Як визначено статтею 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих осіб.

Позивачем ставиться питання про стягнення моральної шкоди, завданої неправомірними діями відповідача щодо відмови йому в поновленні з вересня 2018 року виплати пенсії за вислугу років, у зв`язку з чим звертався до суду за захистом свого порушеного права. В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначав про те, що йому завдана моральна шкода внаслідок порушення його прав, свобод та законних інтересів, що полягає в незаконному позбавленні права на пенсію, що призвело до погіршення стану здоров`я, позбавлення нормальних життєвих можливостей та інших негативних наслідків морального характеру.

Згідно із частинами 1 та 2 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Стаття 1167 ЦК України передбачає підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, згідно з якою моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до положень даної статті компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою, також вини заподіювача.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

В ході розгляду судом даної справи позивач належним чином підтвердив факт заподіяння йому моральних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в чому вони виражаються чи полягають, а також навів достатні обставини, що мають значення для вирішення питання відшкодування моральної шкоди.

Крім того, позивач послався на норми ст.23 ЦК України та практику ЄСПЛ щодо природного права людини на одержання компенсації за страждання і переживання, спричиненні посяганнями на належні їй особисті немайнові блага.

З урахуванням ст. 23, 1167,1173 ЦК України, роз`яснень, які містяться у п.3, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», (зі змінами) місцевий суд обґрунтовано дійшов висновку про наявність доказів на підтвердження факту заподіяння позивачу моральних страждань з боку органів державної влади.

Визначаючи розмір моральної шкоди та стягуючи її з казначейського рахунку держави суд вірно виходив з положень ст. ст. 23, 1167,1173 ЦК України, урахувавши характер і обсяг страждань, яких зазнав позивач, із факту вимушених змін в організації життя позивача, глибини моральних та фізичних страждань позивача з приводу неправомірних дій відповідача, майнових втрат, завданих позивачу, враховуючи принципи розумності, співмірності і справедливості, що відповідає роз`ясненням, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року , тому апеляційний суд погоджується з висновками суду про стягнення моральної шкоди та визначенням її розміру в 20 000 гривень.

Відповідно до ст. 25 Бюджетного кодексу України Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.
Суд першої інстанції правильно зазначив, що належним відповідачем у цій справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Такими органами у цій справі, зокрема є відповідний орган Казначейської служби (який відповідно до законодавства є органом, який здійснює списання коштів з державного бюджету) та орган, дії якого призвели до завдання позивачу шкоди.
Вказане узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 10 січня 2019 року у справі № 532/1243/16-ц, провадження № 61-34251св18.
Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційних скарг не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

Таким чином, оскаржуване судове рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги відповідачів Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області та Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 серпня 2020 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді