Справа № 211/3182/19
Провадження № 2/211/186/20
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

12 лютого 2020 року Довгинцівський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі

головуючого судді Ткаченко С.В.

при секретарі Польчик Л.В.

за участі представника позивача АТ КБ «ПРИВАТБАНК»

за відсутності відповідача ОСОБА_1

розглянувши в порядку спрощеного провадження в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця, суд, -

ВСТАНОВИВ:

позивач звернувся до суду з позовною заявою, зазначивши, що відповідно до укладеного між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_2 кредитного договору № б/н від 18.06.2011 року, ОСОБА_2 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла, та її спадкоємцем є ОСОБА_1 який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини за адресою: АДРЕСА_1 .

Враховуючи приписи ст. 1281 ЦК України 02.03.2017 року до Четвертої Криворізької державної нотаріальної контори була направлена претензія кредитора, та 21.03.2017 року було отримано відповідь, згідно якої спадкоємці померлої ОСОБА_2 із заявами про прийняття чи відмову від спадщини до нотаріальної контори не звертались та спадкова справа була заведена на підставі претензії банку.

Від прийняття спадщини протягом встановленого законом строку відповідач не відмовлявся, отже є такими що прийняв спадщину, до складу якої входять, у тому числі кредитні зобов`язання померлого позичальника.

Станом на дату смерті заборгованість позичальника перед банком за вказаним кредитним договором становить 7348,13 грн., та складається з наступного:

7348,13 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту.

14.03.2019 року відповідачу було направлено лист претензію, яку відповідач залишив без задоволення, тому позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом. Просять стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № б/н від 18.06.2011 року у розмірі 7348,13 грн., та судові витрати у розмірі 1921,00 грн.

В ході розгляду справи відповідач ОСОБА_1 надав відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого зазначив, що з позовними вимогами не згоден та вважає їх незаконними і необґрунтованими. Зокрема вказав, що після смерті матері ОСОБА_2 він не заявляв про прийняття спадщини та не відмовлявся від неї, оскільки будь яке спадкове майно взагалі відсутнє. Позивачем не надано доказів отримання ним спадкового майна та його вартості.

Від представника позивача надійшла відповідь на відзив, просять позовні вимоги банку задовольнити у повному обсязі.

Відповідач відповіді не надавав.

У відповідності до гл. 10 ст. 274 ЦПК України «у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи.

Ч. 2 даної статті вказує, що «у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін».

Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України розгляд справи проводиться в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

При цьому у відповідності до ст. 279 ЦПК України «Розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Представник позивача до суду не з`явився, про слухання справи повідомлені.

Відповідач ОСОБА_1 до суду не з`явився, у відзиві просив розглядати справу за його відсутності.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що 18.06.2011 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір.

АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» є правонаступником прав та обов`язківПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК».

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 виданим Довгинцівським районним у місті Кривому Розі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області , актовий запис № 1217 від 23.11.2016 року (а.с.47).

Зазначена копія свідоцтва про смерть боржника не містить будь-яких відомостей про те, коли та від кого ця копія отримана банком.

В зв`язку зі смертю позичальник в повному обсязі не виконала взяті на себе грошові зобов`язання за кредитним договором № б/н від 18.06.2011 року, внаслідок чого станом на день її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 . заборгованість за спірним договором за розрахунками позивача становила 7348,13 грн., з яких: 7348, 13 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту (а.с. 6-9 - розрахунки).

Згідно з ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 627 ЦК України та ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зокрема, ст. 628 ЦК України, передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаї ділового обороту.

З матеріалів справи вбачається, що 02.03.2017 року позивачем була направлена претензія кредитора від 22.02.2017 року за вих. № SAMDN3876 до Четвертої криворізької державної нотаріальної контори (а.с. 48-51), в якій позивач просив повідомити йому чи заводилась спадкова справа після померлого боржника, включити його кредиторські вимоги в спадкову масу, повідомити спадкоємців про наявність заборгованості, повідомити інформацію щодо видачі свідоцтва про право на спадщину та стосовно осіб, які подали заяву про прийняття спадщини або відмовилися від прийняття спадщини після смерті боржника, а також щодо осіб, які вже прийняли спадщину. Також позивач зазначив, що на теперішній час, тобто станом на 22.02.2017 року вони дізналися про смерть боржника ОСОБА_2 . До зазначеної претензії банком було долучено копію свідоцтва про смерть ОСОБА_2 .

З довідки завідувача Четвертої криворізької державної нотаріальної контори Л.М. Артеменко від 04.03.2017 року вбачається, що 04.03.2017 року у зв`язку з надходженням претензії банку щодо кредитних зобов`язань ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , була відкрита спадкова справа № 105/2017. Тобто спадкову справу було відкрито на підставі претензії банку (а.с. 52). Проте що хтось заявляв про прийняття спадщини чи відмовлявся від неї з даної відповіді не вбачається.

14.03.2019 року на адресу відповідача ОСОБА_1 було направлено лист-претензію від 05.03.2019 року за вих. № SAMDN3876, із вимогою сплатити заборгованість позичальника за спірним кредитним договором (а.с. 53,54-55).

Згідно ст. 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обов`язків ( спадщини) від фізичної особи, яка померла ( спадкодавця), до інших осіб ( спадкоємців).

До складу спадщини, у відповідності до ст. 1218 ЦК України, входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спірні правовідносини регулюються ст.ст.1281,1282 ЦК України.

У відповідності до частини 1ст.1281 ЦК України, спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. В матеріалах справи відсутні відомості, що відповідачеві було достовірно відомо про існування у ОСОБА_2 боргових зобов`язань перед позивачем.

Відповідно до ч. 2ст.1281 ЦК України - кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався, або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

Отже, шестимісячний строк для звернення з вимогами до спадкоємців, які прийняли спадщину, в силу ч. 2ст. 1281 ЦК України нараховується від дня, коли кредитор дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, а не з дня, коли кредитор дізнався про спадкоємців, які прийняли спадщину.

Відповідно до ч.3 вказаної статті - якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги.

Згідно ч.4 цієї ж статті - кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частиною другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Отже, встановлені ст. 1281 ЦК України строки це строки у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії , може реалізувати своє суб`єктивне право.

Недотримання кредитором передбачених ст. 1281 ЦК України строків пред`явлення вимог, ( які є присічними, преклюзивними ) позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України № 6-2962цс16 від 12 квітня 2017 року.

Як вже вище зазначалось 22.02.2017 року за вих. № SAMDN3876 від 22.02.2017 року банк звернувся з претензією кредитора до Четвертої Криворізької державної нотаріальної контори, в якій зазначив, що на теперішній час, тобто станом на 22.02.2017 року, вони дізналися про смерть боржника ОСОБА_2 .

Таким чином судом встановлено, що станом на 22.02.2017 року позивач вже знав про смерть ОСОБА_2 , при цьому позивачем не надано доказів з яких саме джерел і коли саме позивачу стало відомо про смерть останньої, рівно як і не пояснено наявності в розпорядженні банку копії свідоцтва про смерть позичальника. Крім того, позичальник перестала виконувати свої обов`язки за спірним кредитним договором після 10.07.2017 року, щовбачається з розрахунку. Але позов до суду подано у червні 2019 року у зв`язку з чим, згідно ст. 1281 ч.4 ЦК України позивач позбавляється права вимоги, а пропущений строк поновленню не підлягає.

Такий висновок узгоджується з правовими позиціями, викладеними у постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 640/21504/14 провадження № 61-4740св18 .

Відповідно до ч. 5 та ч.6ст.13 Закону України«Про судоустрій та статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Згідно ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Також позивач зазначає, що спадкоємцем ОСОБА_2 у порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, є відповідач ОСОБА_1 , тому позивач вважає, що він прийняв спадщину, до складу якої входять, у тому числі, кредитні зобов`язання померлого позичальника.

На підтвердження даної обставини позивач посилається на копію паспорта позичальника ОСОБА_2 (а.с.45) та відповідача ОСОБА_1 (а.с.46), де зазначено одну й ту саму адресу зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 . Однак суд прийшов до висновку, що сам факт реєстрації місця проживання відповідача за однією адресою із спадкодавцем на час відкриття спадщини не є належним та допустимим доказом того, що саме він є спадкоємцем та прийняв після померлої спадщину.

Також позивачем не доведено належними і допустимими доказами укладення між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_2 кредитного договору № б/н від 18.06.2011 року, відповідно до якого ОСОБА_2 отримувала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

До матеріалів справи додана копія анкети - заяви від 18.06.2011 року яка складена не ОСОБА_2 , а іншою особою ( ОСОБА_3 ).

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що розрахунок заборгованості, наданий позивачем, є необґрунтованим і не підтвердженим належними, допустимими і достовірними доказами.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експерті; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно ч.ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно ч.ч. 1-3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву.

Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Крім того, будь-які інші докази, ніж ті, що були надані позивачем разом із позовом, до суду сторонами по справі подані не були. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили.

Будь-які клопотання про витребування доказів по справі в зв`язку з неможливістю їх самостійного надання та заяви про забезпечення доказів сторонами по справі до суду не подавалися.

Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд.

Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

В даному випадку, суд позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу.

Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 - п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд, дослідивши письмові пояснення, викладені позивачем у позові, та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що позов не підлягає задоволенню.

Отже дослідивши письмові пояснення, викладені позивачем у позові та відповіді на відзив, оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, не вбачає підстав для задоволення позову про задоволення вимог кредитора спадкоємцем боржника шляхом стягнення заборгованості за кредитним договором.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, на підставі ст. 141 ЦПК України, суд відмовляє також і у задоволенні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 1921, 00 грн. судового збору, сплаченого при зверненні до суду.

Керуючись ст.ст. 76-81, 141, 258-259, 264-265, 354-355 ЦПК України, суд ,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця, відмовити.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення судового рішення.

Суддя: С. В. Ткаченко