справа № 361/6011/16-ц
провадження № 2/361/16/20
РІШЕННЯ

Іменем України

02 листопада 2020 року м. Бровари

Броварський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого-судді Дутчака І.М.,
за участю секретарів: Скок О.А., Пальчак Р.Р., Срібної Ю.О., Коваль О.О., Зазимко А.Ю. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та стягнення грошової компенсації вартості Ѕ частки спільного майна,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , у якому, враховуючи зміну предмета позову (т. 1 а. с. 107-110), просила встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_2 і ОСОБА_3 як жінки та чоловіка без шлюбу у період із 1994 року до 2013 року; визнати їхнім спільним майном квартиру АДРЕСА_1 , придбану у 2011 році, та земельну ділянку площею 0,6 га, що розташована за адресою: Київська область, Броварський район, село Рожни, вулиця Київська, кадастровий номер :01:089:0073, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, придбану у 2012 році; стягнути з ОСОБА_3 на її користь грошові кошти в розмірі 721875 грн., що є еквівалентом 27500 доларів США, та 81375 грн., що є еквівалентом 3100 доларів США, у якості грошової компенсації вартості належної їй Ѕ частки спільного сумісного майна (вказаних квартири та земельної ділянки), отриманих відповідачем одноособово грошових коштів від продажу ним самостійно без її згоди вказаного спірного нерухомого майна - квартири та земельної ділянки відповідно.

В обґрунтування позову зазначала, що 30 вересня 1993 року вона та відповідачем уклали шлюб. У 1994 році вона з`ясувала, що ОСОБА_3 перебуває в іншому зареєстрованому шлюбі, тому звернулася до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом про визнання цього шлюбу, укладеного між нею та відповідачем, недійсним. Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 28 лютого 1994 року позов було задоволено, вказаний шлюб між нею і відповідачем визнано недійсним. Копію даного рішення суду, яке 10 березня 1994 року набрало законної сили, вона не отримувала. Вважаючи себе дружиною ОСОБА_3 , вона продовжувала спільно з ним проживати, набувати майно, вони були пов`язані спільним побутом, мали спільні права та обов`язки, продовжували спільно здійснювати господарську діяльність.

Фактично як подружжя вони проживали до 2013 року, мали багато взаємних друзів, які були свідками їхніх стосунків, спільний побут, взаємні права та обов`язки, піклувалися один про одного, разом перебували на святах, спільно здійснювали велику господарську діяльність. Тривалий час позивач і відповідач були зареєстрованими за однією адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 21 жовтня 2016 року, ухваленим у цивільній справі № 361/4943/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору недійсним та визнання права власності, яке набрало законної сили, чітко було встановлено, що сторони проживали у фактичних шлюбних відносинах з 1994 року по 2013 рік.

Підтвердженням спільного проживання сторін як чоловіка та жінки без шлюбу є також посвідчений нотаріально, укладений 25 липня 2012 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , договір про поділ нежитлової будівлі, яка є їхньою спільною сумісною власністю подружжя.

Під час тривалого спільного проживання однією сім`єю сторони у різні періоди часу набували майно. Зокрема, у 2011 році за спільні кошти на підставі договору купівлі-продажу ними була придбана квартира АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано на ОСОБА_3 , також ними як подружжям у порядку безоплатної приватизації була придбана земельна ділянка площею 0,06 га за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер :01:089:0073, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, державний акт на право власності на яку 21 травня 2012 року був оформлений на відповідача ОСОБА_3 .

Відповідно до положень ст. 74 СК України на майно, що набуте в період спільного проживання чоловіка та жінки без шлюбу поширюється правовий статус майна подружжя, тому вказане спірне нерухоме майно є спільною сумісною власністю сторін, у разі його поділу вона (позивач) має право на Ѕ частку зазначених вище квартири та земельної ділянки.

Після подачі нею до суду даного позову з`ясувалося, що згідно з укладеними 25 березня 2016 року ОСОБА_3 із ОСОБА_4 договорами купівлі-продажу, відповідач таємно, всупереч вимогам чинного законодавства та її (позивача) інтересам на власний розсуд відчужив на користь третьої особи ОСОБА_4 належні сторонам на праві спільної сумісної власності квартиру АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,06 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер :01:089:0073, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, чим фактично одноособово самостійно розпорядився спільним сумісним майном подружжя.

Згідно із наданими суду копіями договорів купівлі-продажу від 25 березня 2016 року квартира АДРЕСА_1 була продана за погодженою між продавцем і покупцем сумою в розмірі 1443750 грн., що за діючим курсом Національного банку України було еквівалентно 55000 доларів США, а земельна ділянка площею 0,06 га, що розташована за адресою: Київська область, Броварський район, село Рожни, вулиця Київська, кадастровий номер :01:089:0073, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства була продана за ціною 162750 грн., що було еквівалентно 6200 доларів США.

Враховуючи той факт, що вказане спірне нерухоме майно, яке було спільною сумісною власністю сторін, відчужене відповідачем без її (позивача) згоди, ОСОБА_2 вважає, що вона має право на Ѕ частку зазначених вище сум грошових коштів, отриманих ОСОБА_3 від ОСОБА_4 , відповідно за квартиру в розмірі 721875 грн., що є еквівалентом 27500 доларів США, та земельну ділянку в розмірі 81375 грн., що є еквівалентом 3100 доларів США.

Позивач ОСОБА_2 та її представник адвокат Заворотнюк М.С. у судовому засіданні позов підтримали повністю, надали суду пояснення, аналогічні викладеному вище, просили суд задовольнити заявлені позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник адвокат Кузнець О.М. у судовому засіданні позов не визнали, проти задоволення заявлених позовних вимог заперечували, посилаючись на те, що позов є необґрунтованим, правові підстави для задоволення заявлених ОСОБА_2 позовних вимог відсутні.

Відповідач ОСОБА_3 у суді пояснив, що він ніколи не проживав із ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, жодних доказів, які б могли підтвердити факт спільного проживання сторін однією сім`єю, їхній спільний побут, взаємні права та обов`язки, позивачем суду не надано. Жодної із ознак сім`ї не мала місця у відносинах позивача і відповідача, жодна із них позивачем не доведена. У заперечення позовних вимог зазначав, що він з 1984 року по 1997 рік перебував у шлюбі з ОСОБА_5 , у 1993 році позивач і відповідач одружилися, проте вже 28 лютого 1994 року рішенням Шевченківського районного суду м. Києва шлюб сторін було визнано недійсним.

У період шлюбу з ОСОБА_5 , він за власні кошти придбав однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджується договором купівлі-продажу, укладеного між ним і ОСОБА_6 , посвідченим 12 жовтня 1995 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуд Л.М.

Із 1997 року він проживав один у належній йому на праві приватної власності вказаній квартирі до її продажу у серпні 2011 року, власними коштами оплачував житлово-комунальні та інші послуги, про що свідчать квитанції про оплату цих послуг за період 2007-2011 років, ніякого спільного проживання, спільного побуту, взаємних прав та обов`язків із позивачем він не мав.

У 2008 році позивач ОСОБА_2 звернулася до нього з пропозицією прийняти спільно з нею участь у будівництві кафе у селі Рожни Броварського району Київській області, будівництво якого почалося у травні 2008 року, через рік у травні 2009 року кафе ними було побудовано та почало працювати. З кінця 2009 року ОСОБА_2 перестала займатися справами кафе та постійно мешкала у селі Літки Броварського району Київської області у своїх батьків, займалася розведенням собак. Він, ОСОБА_3 , інколи вирішував деякі організаційні питання щодо роботи кафе та залишався ночувати в ньому в окремій кімнаті, або в більярдній на другому поверсі кафе. Коли позивач залишалася ночувати в кафе, вони спали в різних кімнатах, вона - в одній з кімнат, а він - на розкладному кріслі в більярдній.

У період 2007-2013 років він постійно працював на декількох роботах одночасно, зокрема, директором комунального підприємства Деснянської районної ради м. Києва (основне місце роботи), старшим науковим співробітником інституту "Економіко-правових досліджень" Національної академії наук України, доцентом, професором у різних державних та приватних вищих учбових закладах, мав значний сукупний дохід, що підтверджується відповідною довідкою з Пенсійного фонду України "Індивідуальні відомості про застраховану особу".

Влітку 2011 року він продав власну однокімнатну квартиру у АДРЕСА_4 , яка була придбана ним за власні кошти у 1995 році у період шлюбу із його колишньою дружиною ОСОБА_5 за 414440 грн. (52000 доларів США).

04 серпня 2011 року він уклав договір купівлі-продажу зі ОСОБА_7 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Несмашною О.С., відповідно до якого придбав за власні кошти за 478272 грн. (еквівалент 60000 доларів США) однокімнатну квартиру у АДРЕСА_5 , право власності на яку за ним зареєстровано 17 серпня 2011 року у Київському міському бюро технічної інвентаризації та отримав Витяг про державну реєстрацію прав на зазначену квартиру.

З часу придбання даної квартири у 2011 році по 2016 рік він мешкав у власній квартирі один, позивач ОСОБА_2 з ним у цій квартирі ніколи не проживала.

25 березня 2016 року він продав ОСОБА_8 належні йому особисто зазначену вище квартиру АДРЕСА_1 за 1443750 грн. (55000 доларів США) та земельну ділянку площею 0,6 га, кадастровий номер :01:089:0073, що розташована по АДРЕСА_3 , набуту шляхом безоплатної приватизації, за 162750 грн. (6200 доларів США).

Твердження ОСОБА_2 про те, що вона проживала з ним із 2009 року по травень 2013 року в кафе у АДРЕСА_3 , є безпідставними, зазначене приміщення не є житловим та призначене для ведення комерційної (торгівельної) діяльності, а не є призначеним для постійного або тимчасового проживання там людей.

Посилання ОСОБА_2 на підтвердження позовних вимог на реєстрацію місця його (відповідача) проживання з вересня 2011 року за адресою: АДРЕСА_2 , у квартирі батьків позивача, жодним чином не підтверджує факту спільного проживання сторін однією сім`єю, оскільки у даній квартирі він ніколи не проживавав, оскільки квартира з 2009 року здавалася в оренду, позивач у цій квартирі теж не проживала, так як мешкала зі своїми батьками у селі Літки Броварського району Київської області, де займалася розведенням собак.

Оскільки жодна із ознак сім`ї не мала місця у відносинах позивача і відповідача та ОСОБА_2 у суді не доведена, позовні вимоги останньої є необґрунтованими, тому вони задоволенню не підлягають.

Також відповідачем ОСОБА_3 подано до суду заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, посилаючись на те, що позивачу було відомо про придбання ним у серпні 2011 року спірної однокімнатної квартири по АДРЕСА_6 та отримання ним у травні 2012 року у власність шляхом безоплатної приватизації спірної земельної ділянки площею 0,6 га у селі Рожни Броварського району Київської області, тому саме тоді у разі порушення прав у ОСОБА_2 виникло право на позов та вона мала усі можливості звернутися до суду у визначений законом строк. Звертаючись до суду з даною заявою, відповідач ОСОБА_3 вказував на те, що він ні в якому разі не погоджується з вимогами позивача ОСОБА_2 , оскільки вважає їх безпідставними та необґрунтованими, при цьому просив суд застосувати наслідки спливу позовної давності, передбачені ч. 4 ст. 267 ЦК України, що є підставою для відмови ОСОБА_2 у позові.

Третя особа ОСОБА_4 у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву, у якій зазначала, що проти задоволення позовних вимог ОСОБА_2 заперечує в повному обсязі, просила суд розглянути справу за її відсутності.

З`ясувавши позицію сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У ч. 1 ст. 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 12, ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 30 вересня 1993 року відповідач ОСОБА_3 та позивач ОСОБА_2 уклали шлюб, який зареєстрований Відділом запису актів громадянського стану Мінського району м. Києва, актовий запис № 893, про що свідчить свідоцтво про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , видане 30 вересня 1993 року.

28 лютого 1994 року рішенням Шевченківського районного суду м. Києва, ухваленим у справі № 2/501/94 за позовом ОСОБА_2 , зазначений шлюб сторін визнано недійсним.

Із даного рішення суду вбачається, що підставою визнання недійсним вказаного шлюбу між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 було те, що відповідач з 1984 року перебував в іншому шлюбі з громадянкою ОСОБА_5 , зареєстрованому 28 грудня 1984 року Відділом запису актів громадянського стану Подільського району м. Києва, актовий запис № 1406, який на момент укладення сторонами шлюбу в установленому законом порядку не був розірваний, що підтверджується дослідженою в суді копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 від 28 грудня 1984 року.

Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу серія НОМЕР_3 від 13 лютого 1997 року, виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Шевченківського району м. Києва, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 розірваний 13 лютого 1997 року, актовий запис № 91.

29 серпня 1995 року під час перебування в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_9 , відповідач ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуд Л.М., зареєстрованого в реєстрі за № 5260, придбав однокімнатну квартиру АДРЕСА_7 .

01 серпня 2011 року відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Назарчук Н.В., зареєстрованого в реєстрі за № 2822, відповідач ОСОБА_3 продав належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_7 ОСОБА_10 за ціною 414440 грн., що еквівалентно 52000 доларів США.

04 серпня 2011 року відповідач ОСОБА_3 згідно із договором купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Несмашною О.С. та зареєстрованим у реєстрі за № 922, придбав у ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_1 , вартість придбання квартири становила 478272 грн., що еквівалентно 60000 доларів США.

17 серпня 2011 року право власності на дану квартиру зареєстровано за відповідачем ОСОБА_3 в Електронному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Із копії державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 545203, виданого на ім`я відповідача 19 квітня 2012 року, вбачається, що ОСОБА_3 на підставі рішення 12 сесії 06 скликання Рожнівської сільської ради Броварського району Київської області № 332 від 01 вересня 2011 року набув у власність земельну ділянку площею 0,06 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер :01:089:0073, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, право власності на яку за відповідачем зареєстровано 21 травня 2012 року.

25 березня 2016 року на підставі укладених між відповідачем ОСОБА_3 і третьою особою ОСОБА_4 договорів купівлі-продажу квартири та земельної ділянки, відповідач ОСОБА_3 продав ОСОБА_4 належні йому на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 за погодженою між продавцем і покупцем сумою в розмірі 1443750 грн., що згідно із курсом НБУ на день укладення договору еквівалентно 55000 доларів США, та земельну ділянку площею 0,06 га, що розташована у АДРЕСА_3 , цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :01:089:0073, за ціною 162750 грн., що відповідно до курсу НБУ еквівалентно 6200 доларів США.

Звертаючись до суду з даним позовом, на підтвердження заявлених позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю сторін як жінки та чоловіка без шлюбу у період з 1994 року до 2013 року, визнання придбаного у цей період нерухомого майна (квартири та земельної ділянки) спільним сумісним майном сторін та стягнення грошової компенсації вартості Ѕ частки цього майна, позивач ОСОБА_2 посилалася на її особисті пояснення щодо спільного проживання сторін як жінки та чоловіка без шлюбу в різних місцях та їхній спільний побут, придбання ними у цей період майна, показання свідків, спільні фотографії сторін, спільне будівництво ними у період 2008-2010 років приміщення кафе у селі Рожни Броварського району Київської області, рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 21 жовтня 2016 року у справі № 361/4943/2016-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору недійсним, яким вона вважає встановлено факт спільного проживання сторін у фактичних шлюбних відносинах з 1994 по 2013 рік.

За змістом ч. 1 ст. 58 Конституції України, ч. ч. 1, 2 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності, і не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують цивільну відповідальність особи.

До 01 січня 2004 року діяв Кодекс про шлюб та сім`ю України, який не передбачав правової можливості встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та не встановлював юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживала разом без реєстрації шлюбу.

Виходячи з наведеного вище, встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу в період до 01 січня 2004 року законом не передбачено, тому вимоги ОСОБА_2 про встановлення факту її проживання однією сім`є із ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу у період з 1994 року до 01 січня 2004 року на вимогах закону не ґрунтуються, тому заявлені нею позовні вимоги у цій частині задоволенню не підлягають.

У ч. 2 ст. 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 25 СК України жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі. Жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу.

За змістом ч. 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

У ст. 74 СК України визначено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Пленум Верховного Суду України у п. 20 постанови № 11 від 27 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз`яснив, що при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Верховний Суд у постанові від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15 та постанові від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17 зазначив, що для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Відповідно до змісту заявлених позовних вимог спірним майном є: придбана 04 серпня 2011 року ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартира АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,06 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер :01:089:0073, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, набута відповідачем безоплатно у власність 21 травня 2012 року.

Виходячи з наведеного, суд на підставі досліджених у справі доказів та визнання майна спільним сумісним майном сторін повинен встановити факт спільного проживання позивача та відповідача без шлюбу саме у період набуття у власність відповідачем ОСОБА_3 спірного майна (квартири та земельної ділянки), ведення ними у цей період спільного господарства, наявність у них спільного бюджету, проведення ними спільних витрат, придбання цього майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Позивач ОСОБА_2 у суді пояснила, що з травня 2009 року до березня 2013 року, тобто у період придбання відповідачем спірної квартири та набуття у власність земельної ділянки проживала разом із ОСОБА_3 однією сім`єю у мансардному поверсі приміщення кафе, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , яке вони використовували як житлове приміщення.

Свідок ОСОБА_11 у суді показала, що знає позивача і відповідача з 1993 року з часу їхнього знайомства, проживали вони спочатку у батьків позивача, потім у квартирі на АДРЕСА_6 до 2005 року, де проживали сторони у період 2009-2013 років їй нічого невідомо, з 2009 року вдома у них та у кафе вона не була. Останній раз бачила відповідача у 2011 році.

Свідок ОСОБА_12 у суді показала, що вона знайома зі сторонами з 2008 року, приїжджала до них у період 2009-2013 років у село Рожни Броварського району Київської області, де сторони проживали на другому поверсі кафе, спілкувалася з ними, бачила, що вони вели себе як подружжя, позивач представляла відповідача своїм чоловіком, у кафе знаходилися чоловічі речі, разом позивач і відповідач не відпочивали, у кафе вони вели спільну справу.

Свідок ОСОБА_13 у суді показала, що у селі Рожни у неї знаходиться дача, по сусідству знаходиться кафе, у якому в період 2009-2013 років на другому поверсі проживали сторони, вони вели спільний ресторанний бізнес, позивач як дружина готовила їсти, до цього часу їй відомо, що сторони разом проживали у місті Києві.

Свідок ОСОБА_14 у суді показала, що знайома з ОСОБА_3 з 2005 року, з 2006 року вони товаришували родинами, їй відомо, що влітку 2011 року ОСОБА_3 самостійно придбав однокімнатну квартиру у АДРЕСА_6 , де самостійно робив ремонт, про його (відповідача) дружину, зокрема, про позивача ОСОБА_2 їй нічого невідомо, у вказаній квартирі останню вона жодного разу не бачила.

На підтвердження факту спільного проживання сторін на другому мансардному поверсі кафе в АДРЕСА_3 , представник позивача надав суду фотографії (т. 2 а. с. 6-16), на яких зображені сторони, зокрема, відповідач із собаками, яких він вигулював, розведенням яких займалася позивач, перебування ОСОБА_3 у даному кафе з невісткою позивача ОСОБА_15 , подругами позивача на виставках собак.

Відображена на фотографіях обстановка (меблі в кімнаті) не свідчить про постійність та спільність проживання сторін у кімнатах мансардного поверху вказаного кафе.

Відповідач ОСОБА_3 проти цих обставин у суді заперечував, вказуючи на те, що при подачі позову ОСОБА_2 вказувала на те, що у зазначений вище період вона разом із відповідачем спільно проживали та були прописані за адресою: АДРЕСА_2 , та вели там спільне господарство, на підтвердження цих обставин позивач подавала клопотання про допит вказаних вище свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , які, на думку позивача, повинні були підтвердити саме ці обставини, проте в ході розгляду даної справи позивач вказувала уже на те, що сторони у період 2009-2013 років проживали разом на другому поверсі кафе в АДРЕСА_3 , на підтвердження цих же обставин, вигідних для позивача, просила допитати тих же свідків, тому показання зазначених вище свідків є неналежними доказами та суд не повинен брати їх до уваги.

Також відповідач ОСОБА_3 у суді звертав увагу суду на те, що жоден із свідків у суді не підтвердив, що він бажав створення сім`ї із ОСОБА_2 , що сторони мали спільні права та обов`язки як подружжя, піклувалися один про одного, фактично вони свідки підтвердили в суді, що сторони мали спільний бізнес, мали приятельські стосунки та ніколи в розумінні ст. 3 СК України сім`єю вони не були.

Суд вважає, що показання зазначених свідків та фотографії не доводять факту ведення сторонами спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, ці докази не можуть свідчити про те, що між сторонами протягом вказаного періоду часу (2009-2013 років) проживання в мансардному поверсі приміщення кафе за адресою: АДРЕСА_3 , склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю.

Посилання позивача ОСОБА_2 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 21 жовтня 2016 року у цивільній справі № 361/4943/2016-ц за її позовом до ОСОБА_3 про визнання договору недійсним та визнання права власності, яким встановлено факт спільного проживання сторін у фактичних шлюбних відносинах з 1994 по 2013 рік, суд до уваги не приймає, оскільки ці обставини предметом даного судового розгляду не були та преюдиційного значення для цієї справи вони не мають.

Крім того, із вказаного судового рішення від 21 жовтня 2016 року та ухвали Апеляційного суду Київської області від 15 лютого 2017 року у цивільній справі № 361/4943/2016-ц, вбачається, що позивач ОСОБА_2 , звертаючись до суду з позовом про визнання договору недійсним і визнання права власності та апеляційною скаргою на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 21 жовтня 2016 року, посилалася на те, що нотаріус уклала договір про поділ нежитлової будівлі, яка знаходиться у спільній сумісній власності подружжя від 25 липня 2012 року, але даний договір, вона вважає недійсним, виходячи з наступного: договір про поділ спільного майна подружжя відноситься до особливої категорії договорів, що передбачає наявність у осіб до чи під час його укладення шлюбних відносин. Оскільки шлюб між позивачем та відповідачем визнано недійсним, він вважається таким з моменту його укладення, тобто права та обов`язки, що випливають зі шлюбу у сторін не виникли, таким чином, відсутність підстави укладати договір про поділ майна подружжя - останні такими ніколи не були. (т. 1 а. с. 206-207, 237).

Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивач ОСОБА_2 не надала суду належних і допустимих доказів на підтвердження факту її проживання однією сім`єю з відповідачем ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу на час набуття у власність відповідачем спірного майна, подані позивачем докази не підтверджують факту ведення ними спільного господарства, наявність спільного побуту та бюджету, взаємних прав та обов`язків подружжя, у зв`язку чим заявлені позивачем ОСОБА_2 вимоги про встановлення цього факту, визнання майна спільною сумісною власністю та стягнення із відповідача грошової компенсації вартості Ѕ частки спільного нерухомого майна задоволенню не підлягають.

Підстави для розгляду поданих ОСОБА_3 заяв про застосування наслідків спливу позовної давності у даній справі відсутні, оскільки відповідно до вимог ст. 261 ЦК України суд застосовує позовну давність лише за наявності порушення права особи, тобто лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного вище, керуючись ст. ст. 5, 12, 13, 76, 81, 89, 259, 263 - 265 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та стягнення грошової компенсації вартості Ѕ частки спільного майна відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду через Броварський міськрайонний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники справи, які не були присутні у судовому засіданні під час ухвалення судового рішення, мають право подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Дутчак І. М.