Номер провадження 22-ц/804/3013/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 листопада 2020 року м. Бахмут Донецька область

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Канурної О.Д.,

суддів: Космачевської Т.В., Папоян В.В.

за участю секретаря судового засідання: Гладух О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Іщенко Наталія Олександрівна, на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 10 липня 2020 року у цивільній справі № 219/13391/19 за заявою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Іщенко Наталія Олександрівна, заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби у Донецькій області про встановлення факту, що має юридичне значення (суддя першої інстанції ОСОБА_2 ), -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Іщенко Наталія Олександрівна, звернулася до Артемівського міськрайонного суду Донецької області з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби у Донецькій області.

В обґрунтування заяви ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Іщенко Наталія Олександрівна, посилалася на те, що вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Харкові Харківської області.

Заявник вперше вступила до шлюбу 02.11.1979 р. у місті Новочеркаськ Ростовськой області РФ , після розірвання першого шлюбу заявник переїхала орієнтовно у 1989 році до м. Світлодарська Донецької області, у якому познайомилася зі свої майбутнім чоловіком - ОСОБА_3 , з яким у подальшому уклала шлюб (дата реєстрації шлюбу 27.11.1992 року). З моменту початку спільного життя заявник мешкала за адресою реєстрації майбутнього чоловіка - АДРЕСА_1 . Спільна дитина - син ОСОБА_4 заявниці та її чоловіка - ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Заявниця за зазначеною вище адресою АДРЕСА_1 офіційно зареєструвалася лише 30.09.1993 року.

У 2013 році заявницею було втрачено паспорт СРСР, та з метою оформлення громадянства заявниця звернулася до Дебальцевського ГУ ДМС в Донецькій області. До цього моменту заявниця паспорт громадянина України не отримувала. У зв`язку з відсутністю підтвердження реєстрації на території України станом на 24.08.1991 рік заявниці було відмовлено у її документуванні паспортом громадянина України та висловлено пропозицію щодо необхідності доведення факту її мешкання на території України на момент проголошення незалежності.

На момент проголошення незалежності, 24.08.1991 р., та на момент прийняття Закону України «Про громадянство України», 13.11.1991р. заявник ОСОБА_1 мешкала у АДРЕСА_1 .

Таким чином, без встановлення в судовому порядку факту того, що заявник ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_6 ), ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка народилася у місті Харові Харківської області, мешкала станом на 24.08.1991 року на території України, вона позбавлена можливості довести наявність в неї громадянства. Встановлення факту проживання заявника станом на 24.08.1991 року на території України, є підтвердження належності до громадянства України та відповідно підставою для отримання паспорту громадянина України, який згідно зі ст. 5 Закону України «Про громадянство України» є документом, що підтверджує громадянство України та його особу.

ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Іщенко Наталія Олександрівна, просила суд першої інстанції встановити юридичний факт постійного проживання заявника ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 10 липня 2020 року у задоволенні заяви представника заявника - адвоката Іщенко Наталії Олександрівни, діючої в інтересах ОСОБА_1 на підставі угоди № 05/09-1 про надання правової (юридичної) допомоги адвокатом від 05 вересня 2019 року, заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби у Донецькій області про встановлення юридичного факту постійного проживання ОСОБА_1 на території України за станом на 24 серпня 1991 року, відмовлено.

Із вказаним рішенням суду не погодилася заявник - ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Іщенко Наталія Олександрівна, та подала апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Іщенко Наталія Олександрівна, посилається на те, що не погоджується з рішенням суду першої інстанції, оскільки вважає, що докази, надані заявницею до суду першої інстанції є достатніми і висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи.

ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Іщенко Наталія Олександрівна, просить Донецький апеляційний суд скасувати рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 10 липня 2020 року у справі № 219/13391/19 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву ОСОБА_1 , а саме: встановити юридичний факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 14 вересня 2020 року відкрито апеляційне провадження у даній цивільній справі та надано заінтересованій особі строк для надання відзиву на апеляційну скаргу в письмовій формі.

Копія ухвали про відкриття апеляційного провадження разом із копією апеляційної скарги заінтересованою особою по справі отримана (а.с. 113). Відзив на апеляційну скаргу до Донецького апеляційного суду не надійшов.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 01 жовтня 2020 року справу призначено до розгляду на 10 листопада 2020 року.

В судове засідання Донецького апеляційного суду 10.11.2020 року заявник ОСОБА_1 не з`явилася, про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 130).

В судове засідання Донецького апеляційного суду 10.11.2020 року представник заінтересованої особи - Головного управління Державної міграційної служби у Донецькій області не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 128).

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення представника заявника адвоката Іщенко Н.О., дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Іщенко Наталія Олександрівна, задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно з частиною 1 статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно частини 2 вказаної вище статті, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом першої інстанції встановлено, що заявником на підтвердження факту свого постійного проживання на території України надано копію свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , з якого вбачається, що ОСОБА_7 народилась ІНФОРМАЦІЯ_4 у м. Харків, Україна, її батьками є: батько- ОСОБА_8 , мати ОСОБА_9 .

Згідно копії довідки про укладення шлюбу № 235 від 25 березня 2011 року, ОСОБА_10 (мовою оригіналу) та ОСОБА_11 (мовою оригіналу) уклали шлюб, про що складена запис акту про укладення шлюбу № 1217 від 02 листопада 1979 року, шлюб укладено у Російській Федерації.

Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрували шлюб 27 листопада 1992 року, місце реєстрації - виконком Світлодарської міської ради м. Дебальцеве Донецької області. Прізвище після реєстрації шлюбу: чоловіка ОСОБА_13 ; дружини ОСОБА_13 (а.с. 6)

З копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 вбачається, що ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_6 у місті Світлодарськ м. Дебальцеве Донецької області, Україна, та його батьками є: батько ОСОБА_3 , мати ОСОБА_12 , також у обох у графі громадянство стоїть прочерк.

Згідно копії довідки завідувача Дебальцівського МС ГУ ДЩМС України в Донецькій області від 13 лютого 2013 року № 142, ця довідка надана ОСОБА_1 в тому, що вона дійсно народилась ІНФОРМАЦІЯ_4 , та мешкає за адресою: АДРЕСА_2 . Довідка надана як документ, що підтверджує особу та у зв`язку з оформленням дозволу на імміграцію в Україну, згідно з п. 3 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію».

Відповідно до копії листа Державної міграційної служби від 18 грудня 2013 року № 950, заява ОСОБА_1 про втрату паспорту зареєстрована у Дебальцевському міському секторі ГУ ДМС України в Донецькій області за № 151 від 19 жовтня 2013 року. За результатами проведеної роботи немає можливості встановити її особу, у зв`язку з тим, що з Дзержинського ФМС м. Волгограду на теперішній час не надійшло підтвердження про видачу їй паспорту. Також не встановлено її належність до громадянства України у зв`язку з тим, що за обліками Дебальцевського сектору за вказаною адресою вона зареєстрована з 01 жовтня 1993 року. У зв`язку з цим їй було рекомендовано звернутися до Дебальцевського міського сектору ГУ ДМС з заявою про проведення процедури встановлення особи згідно з наказом МВС України від 13 квітня 2012 року № 320.

З копії акту про встановлення факту фактичного проживання від 12 лютого 2018 року вбачається, що ОСОБА_1 дійсно проживала за адресою АДРЕСА_1 , проте у цьому акті не зазначений період її проживання за вищевказаною адресою.

Згідно копії довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 09 лютого 2017 року, ОСОБА_1 дійсно мешкає за адресою АДРЕСА_1 , проте з якого часу не зрозуміло та в цій довідці не зазначено.

Відповідно до копії довідки форми А, ОСОБА_14 , 27 лютого 1985 року отримувала паспорт у м. Волгоград, також у цій довідці є примітка, що вона має дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Встановлення факту постійного проживання на території України пов`язує з необхідністю отримання паспорта громадянина України.

Положеннями Закону України «Про громадянство України» та Указу Президента України «Питання організації виконання Закону України від 27 березня 2001 року № 215/2001 «Про громадянство України» зі змінами і доповненнями визначений порядок встановлення громадянства України, а також визначені підстави законного проживання на території України.

Законними підставами визнається прописка на території України у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року; реєстрація на території України національного паспорта; наявність посвідки на постійне чи тимчасове проживання на території України або надання статусу біженця чи притулку в Україні.

Частиною 1 статті 3 Закону України «Про громадянство України» (із змінами і доповненнями) передбачено, що громадянами України є:

1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України;

2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав;

3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис "громадянин України", та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України;

4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.

Згідно з частиною 2 вказаної вище статті, особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України.

Доводи апеляційної скарги заявника ОСОБА_1 про те, що одним із документів на підтвердження обставин для встановлення належності до громадянства України є рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року, на що суд першої інстанції не звернув увагу і йде посилання на постанову Верховного Суду від 06 травня 2020 року по справі № 365/762/17, є безпідставними, оскільки у вказаній вище постанові інші обставини справи.

Пунктом 8 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215 (в редакції Указу Президента України від 27 червня 2006 року № 588/2006) передбачено, що для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального органу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Отже, належними доказами для встановлення юридичного факту у даній справі, у разу відсутності у заявника паспорта громадянина СРСР зразка 1974 року, із відміткою про місце його прописки станом на 24 серпня 1991 року, має бути довідка, видана територіальним органом Державної міграційної служби України про встановлення особи заявника та про те, що станом на 24 серпня 1991 року він перебував у громадянстві колишнього СРСР.

Однак, такі відомості в матеріалах справи відсутні.

Окрім того, матеріали справи не містять доказів звернення ОСОБА_1 , до органів міграційної служби із заявою про встановлення належності до громадянства України та свідчить про недотримання процедури, визначеної Порядком № 215/2001.

Доводи апеляційної скарги заявника ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції безпідставно вказав на невідповідність між актом про встановлення факту фактичного проживання від 20 лютого 2020 року та актом від 06 липня 2020 року, є безпідставними, виходячи з наступного:

В акті від 20.02.2020 року, підписаного депутатом Світлодарської міської ради Ващенко С.В. та свідками: ОСОБА_15 , ОСОБА_16 вказано, що ОСОБА_1 дійсно проживала в 1991 році 02 лютого за адресою: АДРЕСА_3 з ОСОБА_3 (а.с. 52).

Із акту від 06.07.2020 року, підписаного депутатом Світлодарської міської ради Афоніним В.В. та свідками: ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , вбачається, що ОСОБА_1 проживала за адресою: АДРЕСА_1 з 1990 року по теперішній час (а.с. 79).

Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається із частини 6 вказаної вище статті, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи викладене вище, суд першої інстанції правомірно вказав на невідповідність між вказаними вище актами.

Доводи апеляційної скарги заявника ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції не дивлячись на достатність доказів, зробив неправильний висновок, що надані заявником письмові докази та показання свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_3 на підтвердження факту проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року є неналежними та недопустимими і не підтверджують законності такого проживання в розумінні статті 1 Закону України «Про громадянство», є безпідставними, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з частиною 2 вказаної вище статті, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як вбачається із частини 3 вказаної вище статті. суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Крім того, свідок ОСОБА_18 , яка була допитана в суді першої інстанції в якості свідка була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 лише з 10.09.1991 року.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що суду не надано належних та допустимих доказів того, що заявник станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України.

Доводи апеляційної скарги заявника ОСОБА_1 про те, що особа спочатку повинна встановити факт проживання станом на 24 серпня 1991 року в судовому порядку, а лише потім звернутися до ДМС з метою проведення процедури встановлення особи, є безпідставними, оскільки протирічить положенням Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215 (в редакції Указу Президента України від 27 червня 2006 року № 588/2006).

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, правильно встановив обставини справи та відповідні їм правовідносини, наданим доказам дав правильну правову оцінку і обґрунтовано у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права дійшов до висновку про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 .

На підставі викладеного вище, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 10 липня 2020 року і задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Іщенко Наталія Олександрівна, немає.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Іщенко Наталія Олександрівна, залишити без задоволення, рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 10 липня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складений 11 листопада 2020 року

Суддя: О.Д.Канурна