Справа № 462/2589/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Боровков Д.О.
Провадження № 22-ц/811/1684/20 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
Категорія справи:39
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Цяцяка Р.П.,

суддів Ванівського О.М. та Шеремети Н.О.,

за участю секретаря Івасюти М.В.;

адвоката Сергеєвої О.І.

представника позивача ОСОБА_1 ;

адвоката Русенка Р.І. представника позивача Гоц Р.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 31 травня 2017 року,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2014 року ОСОБА_3 , ОСОБА_1 і ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_5 , третя особа ОСОБА_6 , про визнання права власності та стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що згідно із розпискою від 27 грудня 2007 року між позивачами та відповідачкою укладений договір позики, за умовами якого відповідачка отримала особисто протягом березня-грудня 2007 року кошти в сумі 6 395 000 грн, із яких: від ОСОБА_3 - 3 150 000 грн; від ОСОБА_1 - 1 270 000 грн; від ОСОБА_4 - 1 975 000 грн. Вказані кошти відповідач отримала готівкою та зобов`язувалася повернути до 31 грудня 2012 року або передати у власність майно чи майнові права на еквівалентну суму. Ця розписка підписана ОСОБА_5 і скріплена печаткою КППО «Дельфін-1». Відповідач свої зобов`язання не виконала, грошові кошти в обумовлений час не повернула, жодного майна у власність позивачам не передала.

Враховуючи наведене, позивачі, з урахуванням уточнених позовних вимог, просили стягнути з відповідачки на користь ОСОБА_3 суму боргу в розмірі 5 948 789 грн. 47 коп., із яких 3 150 000 грн - основний борг, 283 758 грн. 90 коп. - 3 % річних, 2 515 030 грн. 57 коп. - інфляційні втрати; на користь ОСОБА_1 - 2 398 400 грн. 83 коп., із яких: 1 270 000 грн - основний борг, 114 404 грн. 38 коп. - 3 % річних, 1 013 996 грн. 45 коп. - інфляційні втрати; на користь ОСОБА_4 - 3 729 796 грн. 58 коп., із яких: 1 975 000 грн - основний борг, 177 912 грн. 33 коп. - 3 % річних, 1 576 884 грн. 25 коп. - інфляційні втрати, а також визнати за ними право власності на земельну ділянку площею 0,3494 га, що розташована по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :06:018:012 та на будівлі лазні-пральні площею 543,7 кв. м, що позначена на плані літерами А-1 і А'-1 та котельні площею 134,3 кв. м під літерою Б-1 за цією ж адресою (том 1, а.с. 2-4, 182-184).

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 5 948 789 грн. 47 коп. боргу та 1 218 грн судового збору.

Стягнуто із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 2 398 400 грн. 83 коп. боргу та 1 218 грн судового збору.

Стягнуто із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 3 729 796 грн. 58 коп. боргу та 1 218 грн судового збору.

У решті позовних вимог відмовлено (том 3, а.с. 4-11).

Вищезгадане рішення відповідачкою ОСОБА_5 оскаржувалось, як в апеляційному, так і у касаційному порядку (том 3, а.с. 20-26, 180-190), однак постановою Апеляційного суду Львівської області від 21 травня 2018 року та постановою Верховного Суду від 28 листопада 2018 року було залишеним без змін (том 3, а.с. 154-160, 241-246).

25 травня 2020 року на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 31 травня 2017 року до суду поступила апеляційна скарга ОСОБА_2 , який не брав участі у справі.

Згаданий апелянт просить оскаржуване ним рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги мотивовані наступними доводами:

-оскаржуване рішення стосується прав, інтересів та обов`язків апелянта, оскільки останній з 21.07.1990 року і по даний час перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою по справі ОСОБА_5 , однак його не було залучено до розгляду даної справи;

-справа була розглянутою з порушенням правил територіальної підсудності;

-«розписка, за якою було стягнено грошові кошти з (апелянта) дружини як договір щодо цінного майна був укладений без письмової згоди другого з подружжя»;

-«зміст розписки є суперечливим, не підтверджує отримання відповідачем конкретної суми у конкретний час»;

-«дійсна правова природа правовідносин між сторонами згідно, зокрема, позиції позивачів не є договір позики, а зовсім інші відносини щодо викупу майна юридичної особи»;

-«судом першої інстанції необґрунтовано відхилено висновок експертиз та водночас взято до уваги іншу експертизу, яка була виправленою» (том 3, а.с. 249-256).

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 03 червня 2020 року з підстав, що передбачені частинами 4 і 5 статті 370 ЦПК України - відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 31 травня 2017 року в частині доводів цієї апеляційної скарги про те, що

-справа була розглянутою з порушенням правил територіальної підсудності;

-«зміст розписки є суперечливим, не підтверджує отримання відповідачем конкретної суми у конкретний час»;

-«дійсна правова природа правовідносин між сторонами згідно, зокрема, позиції позивачів не є договір позики, а зовсім інші відносини щодо викупу майна юридичної особи»;

-«судом першої інстанції необґрунтовано відхилено висновок експертиз та водночас взято до уваги іншу експертизу, яка була виправленою» (том 4, а.с. 3-5).

Іншою ухвалою Львівського апеляційного суду від 03 червня 2020 року відкрито апеляційне провадження в частині доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 31 травня 2017 року про неправомірність не залучення до розгляду даної справи ОСОБА_2 , а також в частині доводів про неправомірність укладення 27 грудня 2007 року відповідачкою ОСОБА_5 договору позики у формі розписки «без письмової згоди другого з подружжя» (том 4, а.с. 6-8).

Апеляційний розгляд справи було призначено на 07 жовтня 2020 року (том 4, а.с. 43), однак судова повістка адресована апелянту за вказаною ним в апеляційній скарзі адресою повернулася до суду без вручення її згаданому адресату з довідкою пошти про те, що «адресат відсутній за вказаною адресою» (том 4, а.с. 53), у зв`язку з чим апеляційний розгляд справи було відкладено на 23 листопада 2020 року.

20 листопада 2020 року на адресу суду поступило клопотання апелянта про відкладення апеляційного розгляду справи у зв`язку з його перебуванням на лікарняному (том 4, а.с. 79-80), у зв`язку з чим апеляційний розгляд справи повторно було відкладено на 09-30 год. 21 грудня 2020 року.

21 грудня 2020 року о 09-20 год. на адресу суду поступило чергове клопотання апелянта про відкладення розгляду справи у зв`язку з його перебуванням на лікарняному.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина 1), досліджуючи при цьому докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина 2), а частиною 2 статті 372 цього Кодексу встановлено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Як вбачається зі змісту доводів апеляційної скарги, в ході апеляційного розгляду справи підлягає дослідженню та з`ясуванню наступні питання: правомірність чи неправомірність не залучення до розгляду даної справи судом першої інстанції ОСОБА_2 , а також правомірність чи неправомірність укладення 27 грудня 2007 року відповідачкою ОСОБА_5 договору позики у формі розписки «без письмової згоди другого з подружжя». Тобто, з`ясуванню підлягають питання, які регламентовані законодавством України і не потребують особистих пояснень апелянта. Крім цього, апелянт не був позбавлений можливості приймати участь у апеляційному розгляді справи через свого представника, однак таким правом він не скористався.

У апелянта була можливість для наведення суду наявних у нього доводів у поданій ним до суду апеляційній скарзі.

Крім цього, з метою забезпечення доступу до правосуддя під час дії в Україні карантину та на виконання Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» наказом Державної судової адміністрації України від 23.04.2020 року № 196 було затверджено Порядок роботи з технічними засобами відеоконференцзв`язку під час судового засідання в адміністративному, цивільному та господарському процесах за участі сторін поза межами приміщення суду, однак від апелянта заяви до суду про участь у апеляційному розгляді справи в режимі відеоконференції не поступало.

За вищенаведених обставин колегія суддів вважає можливим апеляційний розгляд справи за відсутності апелянта на підставі наявних у справі даних та доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення доводів апеляційної скарги зі сторони представників позивачів, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги стосовно яких ухвалою Львівського апеляційного суду від 03 червня 2020 року було відкрито апеляційне провадження (том 4, а.с. 6-8), колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Статтями 12 та 81 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 3 статті 65 СК України «Право подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя» (якою апелянт обґрунтовує доводи апеляційної скарги) встановлено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

В той же час, договір позики не відноситься до договорів, які потребують обов`язкового нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації.

Крім цього, для позичальника за договором позики (якою згідно із розпискою від 27 грудня 2007 року є відповідачка ОСОБА_5 дружина апелянта) укладення договору позики не є розпорядженням майном, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Відтак, доводи апеляційної скарги про неправомірність укладення 27 грудня 2007 року відповідачкою ОСОБА_5 договору позики у формі розписки «без письмової згоди другого з подружжя», не ґрунтуються на нормах матеріального права, а тому до уваги прийматися не можуть.

Відповідно, не можуть прийматися до уваги і доводи апеляційної скарги стосовно неправомірності незалучення апелянта (як чоловіка позичальниці відповідачки) до розгляду даної справи, оскільки такий не був і не є стороною договору позики.

З урахуванням вище наведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Залізничного районного суду міста Львова від 31 травня 2017 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 31 грудня 2020 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.