ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2020 року

м. Харків

Справа № 643/13254/18

Провадження № 22-ц/818/266/20

Категорія: житлові

Харківський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача: Кіся П.В.,

суддів: Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,

за участю секретаря - Пузікової Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Крупи Володимира Миколайовича

на рішення Московського районного суду м. Харкова від 09 листопада 2019 року у складі судді Горбунової Я.М.

у цивільній справі № 643/13254/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4

про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

18.09.2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом в якому просив визнати ОСОБА_3 і ОСОБА_4 такими, що втратили право користування жилим приміщенням, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 зазначав, що він набув право власності на вказану квартиру на підставі договору довічного утримання громадянки ОСОБА_5 , яка так само як і відповідачі зареєстрована в цій квартирі.

За договором довічного утримання він зобов`язався забезпечити ОСОБА_5 житлом, тобто зберегти право проживання в квартирі, право власності на яку за договором довічного утримання перейшло йому від неї.

Стверджував, що відповідачі в зазначеній квартирі не проживають, але зареєстровані. Наявність реєстрації відповідачів у цій квартиру призводить до надмірної сплати ним вартості комунальних послуг.

Вважає, що відповідно до положень ст. 405 ЦК України та ст. 156 ЖК України в зв`язку із припиненням права власності на дану квартиру відчужувача ОСОБА_5 відповідачі, як члени її сім`ї, також втратили право користування даним житлом.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 09 листопада 2019 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення скасувати, вважаючи його незаконним, та постановити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, ОСОБА_1 зазначає, що суд знехтував положеннями Конституції України, зокрема ст.41, яка гарантує непорушність права власності, що суд безпідставно не застосував положення ст.391 ЦК України, якою закріплено право власника вимагати усунення порушень у здійснення ним права користування та розпорядження своїм майном.

Вказує, що відповідачі не відносяться до кола членів сім`ї нового власника квартири і, хоча і знаходяться в родинних стосунках з ОСОБА_5 , як сині і онук, але не є членами її сім`ї, оскільки відповідно до правової позиції, викладеної в Постанові Верховного суду України від 16 листопада 2016 року № 6-709цс16, а також ч.2 ст.3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, а відповідачі не пов`язані з ОСОБА_5 спільним побутом та правами. Відповідач ОСОБА_4 (онук) після реєстрації місця проживання у спірній квартирі жодного дня в ній не проживав і не проживає до цього часу.

Оскільки виникнення у членів сім`ї власника жилого будинку права на користування житлом є похідним від виникнення у власника права власності на будинок, то і припинення права власності особи на будинок припиняє право членів його сім`ї на користування житлом.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про причину неявки та небажання надавати пояснення щодо обставин виникнення спірних правовідносин - не повідомив.

Представник ОСОБА_1 , адвокат Крупа В.М., апеляційну скаргу підтримав і просив її задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні з апеляційною скаргою не погодився і просив її залишити без задоволення, а рішення суду без змін, вважаючи, що висновки суду першої інстанції законні і відповідають фактичним обставинам справи.

Обґрунтовуючи своє відношення до справи, пояснив, що він постійно проживає у спірній квартирі, робив в ній ремонт, утримує в належному стані, однак з матір`ю ОСОБА_5 у нього погіршилися відносини через постійні суперечки на побутовому рівні.

Стверджує, що причиною виникнення спору у суді є та обставина, що певні особи, які спеціалізуються на заволодінні чужим житлом, інтереси яких представляє позивач і який не відноситься а ні до кола їх родичів, а ні давнім знайомих чи товаришів матері, скористалися ситуацією і уклали з його матір`ю договір довічного утримання.

Відповідач ОСОБА_4 також просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, посилаючисьна те, що постійно проживає в спірній квартирі, але через напружені відносини з бабусею ОСОБА_5 у них почали виникати сварки.

Проти позбавлення його права проживання в зазначеній квартирі заперечує, оскільки іншого житла, де б він міг проживати, у нього немає.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що з`явилися, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Як встановлено судом, підтверджується належними доказами та не оспорюється ніким із учасників місцем проживання відповідача ОСОБА_3 , 1965 року народження, є трикімнатна квартира АДРЕСА_1 .

Вказаний факт підтверджується наданою позивачем довідкою КП «Жилкомсервіс» від 22.08.2017 (а.с.6) та наданою відповідачем копією його паспорта (а.с.38-39), в яких у зазначено про його реєстрацією в передбаченому законом порядку за вказаним адресом з 11.12.1996 року.

Відповідач ОСОБА_4 , 1995 року народження, згідно вказаної довідки КП «Жилкомсервіс» та копії його паспорту (а.с.6,41) в зазначеній квартирі зареєстрований з 08.06.1999 року.

З посвідченого 31.08.2017 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бервено Н.І. договору довічного утримання вбачається, що в цей день ОСОБА_5 , яка мешкає по АДРЕСА_1, (ВІДЧУЖУВАЧ) і ОСОБА_6 , який мешкає в АДРЕСА_3 і діє за посвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу довіреністю (реєстровий номер 669) від імені громадянина Російської Федерації - ОСОБА_1 , зареєстрованого у АДРЕСА_4- (НАБУВАЧ), уклали договір, за умовами якого ОСОБА_5 передає у власність ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , а ОСОБА_1 зобов`язується довічно фінансово утримувати ОСОБА_5 .

Згідно п.7 договору фінансове утримання набувачем відчужувача складається з: а)первинного одноразового платежу у розмірі 55000 грн.; б)щомісячних платежів у розмірі 1000 грн.

За умовами цього договору сторони погодилися, що оціночна вартість цієї трикімнатної квартири, що складається з трьох жилих кімнат, загальною площею 64,3 кв.м., житловою площею - 41,3 кв.м., становить 1538980 грн., як і визначено в звіті про оцінку майна, виданого ТОВ Консалтингова компанія «Центр оцінки» від 23.08.2017р.

Згідно пункту 5 договору відчужувач ОСОБА_5 гарантувала, що на момент укладання цього договору вказана вище квартирі нікому не продана, не подарована, іншим чином не перебуває під арештом чи іншою забороною, …. та не отяжена у інший спосіб. Треті особи не мають жодних прав на квартиру, що відчужується.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав суду доказів на підтвердження його доводів про те, що відповідачі обмежують його у здійсненні права володіння, користування та розпорядження квартирою, як майном, набутим на підставі договору довічного утримання, що відповідачі перешкоджають йому виконувати умови договору довічного утримання.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції і вважаю, що доводи апеляційної скарги не свідчать про наявність передбачених законом підстав для його скасування чи зміни, виходячи з таких міркувань.

З матеріалів справи та наданих в судовому засідання апеляційному суду пояснень представника позивача та пояснень відповідачів вбачається, що відповідачі, як і ОСОБА_5 , відчужувач за договором довічного утримання, в спірній квартирі зареєстровані у встановленому законом порядку більше двадцяти років. Ні під час укладення договору довічного утримання, ні після його укладення і реєстрації встановлений роками порядок користування житловими кімнатами та іншими приміщенням не змінювався.

Відчужувачем квартири - ОСОБА_5 , і набувачем, новим власником квартири ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв ОСОБА_6 , при укладанні договору довічного утримання від 31.08.2017 року не визначався порядок користування житловим приміщенням відчужувачем ОСОБА_5 і відповідачами ОСОБА_3 (її сином) та ОСОБА_4 (її онуком). Учасники договору лише передбачили ним залишення за ОСОБА_5 права проживання в квартирі та заборони вселяти та реєструвати (хоче ця дія і не є її компетенцією) інших осіб.

Однією з умов визнання члена сім`ї власника житла таким, що втратив користування цим житлом, згідно ч.3 ст.405 ЦК України, на яку посилаються ОСОБА_1 та його представник, є встановлення факту відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

В наданій позивачем копії «Довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописку», виданої комунальним підприємством «Жилкомсервіс» 22.08.2017 року, тобто тиждень до укладення договору довічного утримання, зазначено, що в належній ОСОБА_5 на праві власності трикімнатній квартирі АДРЕСА_1 , крім неї, також зареєстровані: з 11.12.1996 року її син ОСОБА_3 , а з 08.06.1999 року - її онук ОСОБА_4 .

Позивачем не надано доказів, а матеріали справи не містять даних, які б свідчили про те, що попереднім власником квартири ОСОБА_5 визначалися умови користування спірним житлом відповідачами ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , що нею перед компетентним органом ставилось на вирішення питання про визнання їх такими, що втратили право проживання у зв`язку із тим, що фактично не проживають в цій квартирі понад один рік без поважних причин.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Викладені в судовому засіданні апеляційного суду доводи представника позивача про те, що відповідачі, створюючи конфлікти з ОСОБА_5 таким чином перешкоджають і здійсненню прав власності ОСОБА_1 на квартиру колегія суддів не вважає вагомою обставиною для вирішення апеляційної скарги, оскільки на цю обставину ОСОБА_1 не посилався, звертаючись до суду, як на підставу свої вимог, а відтак ця обставина і не була обставиною, що підлягала з`ясуванню в суді першої інстанції.

Крім того, ОСОБА_5 не надавала ОСОБА_1 повноважень на пред`явлення позову з такими вимогами від її імені, а ОСОБА_1 та його представником не надано доказів, які б свідчили, що дійсно виникають сварки між ОСОБА_5 і її сином ОСОБА_3 чи онуком ОСОБА_4 та що такі сварки зачіпають права та охоронювані законом інтереси ОСОБА_1 , який, будучи титульним власником квартири, фактично в ній не проживає і не виявляв такого бажання, а на виконання ним зобов`язання за договором довічного утримання, які полягають лише в перерахуванні на ім`я ОСОБА_5 у якості забезпечення її утримання грошових коштів у сумі 1000 грн. факт реєстрації відповідачів у спірній квартирі жодним чином не впливає.

Дійсно, як вказував позивач, право власності гарантоване Конституцією України (ст.41) і власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст.391 ЦК України).

Однак право власності не є абсолютним і само по собі не може бути підставою для обмеження прав інших осіб.

Захист права власності особи на майно суд може здійснювати лише у разі доведення власником факту порушення його права та доведення факту створення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст.24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права громадянина на житло.

Згідно положень статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Звертаючись до суду із позовом і вимагаючи позбавити ОСОБА_3 і ОСОБА_4 права на проживання в житловому приміщенні, яке вони набули у передбаченому законом порядку, ОСОБА_1 не доведено, що сам факт реєстрації відповідачів у квартирі, право власності на яку він набув за договором довічного утримання на зазначених в ньому умовах, створює йому перешкоду у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщеннямможливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Не є підставою для визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщеннямчленів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такої втрати права користування, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Враховуючи зазначене права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Отже, сам факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для втрати права на житло колишніми членами сім`ї власника цього нерухомого майна.

Не свідчить про наявність підстав для задоволення позову та апеляційної скарги і посилання ОСОБА_1 на створення додаткових витрат в утриманні квартири, оскільки ним не вирішувалося у передбаченому законом порядку питання про участь відповідачів в утриманні квартири та сплаті комунальних послуг і не надано доказів, які б свідчили про їх ухилення від участі у таких витратах.

Інші доводи апеляційної скарги висновки суду першої інстанції також не спростовують.

Згідно ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись, ст.ст. 2, 12, 13, 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст. 375, ст.ст. 381-384, ст. 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Крупи Володимира Миколайовича - залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 09 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14 лютого 2020 року

Головуючий: П.В. Кісь

Судді : О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина