ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/5265/16-ц Номер провадження 22-ц/814/1817/20Головуючий у 1-й інстанції Андрієць Д. Д. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Дорош А.І., Пікуль В.П., при секретарі судового засідання: Ряднині І.В., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 29 травня 2020 року у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання додаткової угоди №1 до кредитного договору недійсною,-

В С Т А Н О В И В :

У липні 2016 року АТ КБ «Приватбанк» звернулось до Автозаводського районного суду м. Кременчука з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в розмірі 10594,50 дол. США, що станом на 17.06.2016 складає 263803,05 грн.

Свої позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» обґрунтовував тим, що 19.10.2007 між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 , з метою придбання житла, було укладено кредитний договір №PLRMGI, за умовами якого банк зобов`язався надати відповідачу кредит в розмірі 61250 грн до 19.10.2022, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки. Згідно додаткової угоди №1 валюта кредита переведена в дол. США. Розмір кредита після проведення конвертації з урахуванням винагороди банку складає 11984,03 дол. США зі сплатою 14% річних. Відповідач своєчасно не надав кошти для погашення заборгованості. Станом на 17.06.2016 заборгованість за кредитним договором становить 10594,50 дол. США. Зазначив, що зміна розміру відсоткової ставки відбулась відповідно до умов договору, про що позичальник був повідомлений належним чином. Вказав, що на момент укладання додаткової угоди про реструктуризацію за кредитним договором у позичальника виникла значна заборгованість за кредитом, а тому за для поліпшення відносин із клієнтом, виведення останнього із прострочення за кредитом, банк здійснив дії щодо реструктуризації заборгованості за договором. Суму заборгованості, яка виникла до підписання додаткової угоди, конвертовано в долари США. Таким чином відбулось погашення прострочених зобов`язань шляхом оплати їх за рахунок використання обумовленої сторонами кредитної лінії. Банком було зменшено процентну ставку з 15% до 14%, чим створено сприятливі умови для клієнта.

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулась із зустрічним позовом в якому просила: визнати недійсною Додаткову Угоду №1 до Кредитного договору №PLRMGI від 19.10.2007; зобов`язати АТ КБ «Приватбанк» скасувати усі штрафні санкції (включаючи штрафи, пеню, комісії, винагороди та інше), нараховані за період користування кредитом, які виникли з моменту укладення Додаткової Угоди №1 до Кредитного договору №PLRMGI від 19.10.2007; зобов`язати АТ КБ «Приватбанк» в особі Кременчуцької філії зробити перерахунок за договором про іпотечний кредит №PLRMGI від 19.10.2007, зарахувавши незаконно отримані кошти на підставі Додаткової Угоди №1 до Кредитного договору №PLRMGI від 19.10.2007 в рахунок сплати заборгованості за основною сумою кредиту.

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 мотивувала тим, що в грудні 2014 року вона підписала додаткову угоду. Копію додаткової угоди їй не надали та запевнили, що її підписання не вплине на подальші виплати. З позову банку вона дізналась про те, що була введена в оману, оскільки підписала кабальні умови, які банк виклав у додатковій угоді. Оцінюючи умови додаткової угод та новий графік погашення заборгованості в момент їх підписання вона зрозуміла, що станом на день укладання угоди її заборгованість по тілу кредиту конвертують у валюту і в подальшому, погашення заборгованості за кредитним договором буде здійснюватися згідно нового графіку. Однак, із розрахунку заборгованості вбачається, що саме з 22.08.2008 тіло кредиту зазначено 11984,03 дол. США. Під час укладання додаткової угоди банк приховав повну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої загальної суми кредиту, яку вона сплатила б, погашаючи кредит в порядку визначеному умовами угоди. Умови додаткової угоди №1 не відповідають принципам розумності та справедливості і мають безліч невідповідностей. Так, в додатковій угоді зазначено, що зміни вносяться до п.8.1, який за змістом не відповідає змісту п.8.1 основного договору. Коштів в розмірі 11984,03 дол. США вона не отримувала. Умови додаткової угоди щодо видачі коштів з 2008 року вважає несправедливими та такими, що призводять до істотного дисбалансу її прав та обов`язків, оскільки з 2008 року по день підписання додаткової угоди вона сумлінно виконувала умови кредитного договору.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 29 травня 2020 року позов акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості залишено без задоволення.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання додаткової угоди №1 до кредитного договору недійсною залишено без задоволення.

З вказаним рішенням суду не погодилися сторони по справі: відповідач ОСОБА_1 та позивач АТ КБ «Приватбанк», та оскаржили його в апеляційному порядку.

ОСОБА_1 прохає скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 та ухвалити в цій частині нове рішення яким позовні вимоги задовольнити, в іншій частині рішення суду залишити без змін. Апелянт вважає, що рішення суду в оскаржуваній частині є незаконним, необґрунтованим та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального права. Посилається на те, що судом неповно з`ясовано обставини справи та не в повній мірі досліджено докази, на які позивач за зустрічним позовом посилалась при обґрунтуванні своїх доводів. Зокрема вказує, що Додаткова угода №1 від 02.12.2014укладена під впливом обману, а викладені в ній умови є кабальними.

Посилається на те, що оспорювана угода хоч і містить інформацію щодо умов кредитування (строк кредитування, процентну ставку, строк сплати платежів та інше) однак: п.п.1 Кредитного договору «Предмет Договору» залишився не змінним; додатковою угодою передбачено видачу кредиту у сумі 11984,03 дол. США виключно через касу, що не підтверджено первинними касовими документами; додатковою угодою змінився графік погашення кредиту, який в Кредитному договорі не передбачений; видача кредиту передбачений в період, який передує даті підписання угоди, а саме дата підписання угоди є 02.12.2014, а кредит в доларах США видають 22.08.2008; з додаткових документів випливає, що сума реального боргу на день підписання угоди була іншою. Тобто, підписуючи Додаткову угоду сторонами не досягнуто згоди з усіх істотних умов, банк вів її в оману, оскільки приховав від неї повну та об`єктивну інформацію, що в результаті порушило її права та інтереси та завдало значних матеріальних збитків.

Представник АТ КБ «Приватбанк» прохав скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк», та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги банку задовольнити, в іншій частині рішення суду залишити без змін. Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині є незаконним, необґрунтованим та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема вказує, що суд мав можливість стягнути тіло кредиту у розмірі, який суд вважає доведеним та відсотки у розмірі, який також суд вважає доведеним, а не повністю відмовляти у задоволенні позовних вимог. Тобто, якщо суд не згоден із розрахунком заборгованості, суд повинен був надати свій розрахунок. Такий висновок викладено у Постанові Верховного Суду по справі №755/7704/15-ц. Проте, оскільки судом першої інстанції цього не було зроблено, тому вважає, що суд ухилився від своїх прямих обов`язків, зокрема від здійснення правосуддя. Отже, висновок суду про припинення кредитного договору у повному обсязі є передчасним, та ґрунтується на припущеннях, а не на допустимих доказах.

Від представника АТ КБ «Приватбанк» надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому останній спростовуючи доводи викладені в апеляційній скарзі та підтримуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 , прохав апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду в цій частині залишити без змін.

Від позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанку», в якому остання спростовуючи доводи викладені в апеляційній скарзі, прохала апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» залишити без задоволення, та в задоволенні позовних вимог банку відмовити у повному обсязі.

Судове засідання проводилося в режимі відеоконференції в порядку спрощеного позовного провадження за участі сторін та інших осіб по справі. На моменту розгляду справи були присутні представник первісного позивача, інші сторони будучи належним чином та завчасно повідомленими про час та місце слухання справи в судове засідання не з`явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційних скарг, суд прийшов до висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк» підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України, за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п.п.3, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 19.10.2007 між ЗАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк») та ОСОБА_1 було укладеного договір про іпотечний кредит № PLRMGI (далі кредитний договір)

Відповідно до п.п 1.1 Кредитного договору кредитор зобов`язується надати позичальнику на умовах Договору кошти в сумі 61250 грн, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використати та повернути Кредит в сумі 61250 грн, сплатити відсотки за користування Кредитом в розмірі 15% річних, а також інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені цим Договором, а також сплатити винагороду за надання фінансового інструменту в розмірі 0,00% від суми кредиту в момент надання кредиту.

Згідно п.1.3 Кредитного договору кредит надається строком погашення не пізніше 19.10.2022 на придбання у власність окремої квартири з метою постійного проживання за договором купівлі-продажу №11495 від 19.10.2007, розташованої за адресою: АДРЕСА_1

В п.1.5 Кредитного договору визначено, що погашення платежів за Кредитом здійснюється позичальником виключно у національній валюті України гривні.

Згідно п.2.3, 2.4, 2.5 Кредитного договору Кредит надається шляхом (видачі готівки через касу/зарахування Кредитором коштів на поточний рахунок позичальника НОМЕР_1 , відкритий у Кредитора). Позичальник зобов`язується щомісячно до 19 числа кожного місяця, починаючи з наступного після укладання Договору, здійснювати погашення Кредиту та сплачувати нараховані Кредитором відсотки ануїтетними платежами в сумі не менше 866 грн шляхом внесення готівки до каси Кредитора або шляхом безготівкових перерахувань на рахунок № НОМЕР_2 , відкритий у Кредитора. Останню сплату ануїтетного платежу здійснити не пізніше 19.10.2022. Розрахунок відсотків здійснюється, починаючи з дати списання коштів з позичкового рахунку, до дати повного погашення кредиту. Відсотки розраховуються на фактичний залишок заборгованості за кожен календарний день, виходячи із фактичної кількості днів у місяці і 360 днів у році. Нарахування відсотків здійснюється на дату їх сплати. Відсотки нараховуються щомісяця, за період з першої дати поточного період сплати по останню дату поточного періоду сплати включно.

Відповідно до умов кредитного договору 19.10.2007 на рахунок ОСОБА_1 НОМЕР_1 було зараховано та через касу банку видано 61250 грн. (т.2, а.с.232-233)

02 грудня 2014 року ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено Додаткову угоду №1 до Кредитного договору, за умовами якої сторони дійшли згоди внести зміни в Кредитний договір PLRMGI від 19.10.2007.

Відповідно до п.1 Додаткової угоди №1 до Кредитного договору, сторони погодили викласти п.8.1 кредитного договору в такій редакції: «Банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти шляхом: видачі кредиту через касу банку на строк з 22.08.2008 до 20.10.2022 включно, у вигляді строкового кредиту у розмірі 11984,03 дол. США на наступні цілі: придбання у власність окремого житла зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 14% на рік на суму залишку заборгованості за Кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,00% від суми виданого кредит щомісяця в Період сплати, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,00%, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.7.2 Даного договору. Періодом сплати вважати період по 19 число кожного місяця».

Згідно п.2 Додаткової угоди №1 до Кредитного договору, погашення заборгованості за договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) в сумі 170,41 дол. США для погашення заборгованості за Кредитним договором. Погашення кредиту провадиться в строки відповідно до Графіка погашення кредиту (Додаток №1).

Згідно п.3 Додаткової угоди Додаток1 (Графік погашення кредиту) викладено в новій редакції, який є невід`ємною частиною цієї додаткової угоди. Відповідно до п.4 погашення заборгованості Позичальника за Договором здійснюється згідно Графіку погашення кредиту (Додатку 1 до цієї Додаткової угоди).

В п.6 додаткової угоди №1 до Кредитного договору визначено, що всі інші умови Кредитного договору лишаються незмінними.

Згідно наданого позивачем за первісним позовом розрахунку, сума заборгованості за кредитним договором станом на 17.06.2016 становить 10594,50 дол. США, що еквівалентно 263803,05 грн: загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) 9176,86 дол. США, що еквівалентно 228503,81 грн; загальний залишок заборгованості за процентами 1154,50 дол.США, що еквівалентно 28747,05 грн; заборгованість з комісії 0,00 дол. США; загальна сума нарахованої пені 263,14 дол. США, що еквівалентно 6552,19 грн.

Залишаючи без задоволення зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачем за зустрічним позовом не було доведено те, що умови Додаткової угоди №1 не відповідають принципам розумності та є несправедливими. Підстави для визнання Додаткової угоди №1 недійсної відсутні, оскільки спірна додаткова угода №1 підписана сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним та відповідало їх внутрішній волі, позивач за зустрічним позовом виконувала її умови; умови додаткової угоди №1 містять повну інформацію щодо умов кредитування: строк кредитування, процентну ставку за користування кредитом, строки сплати платежів, мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений. За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що зустрічний позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання Додаткової угоди №1 до кредитного договору недійсною не підлягає задоволенню.

Залишаючи без задоволення позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги банку є не доведені, оскільки кредитний договір містить відомості про одночасну видачу позичальнику коштів в сумі 61250 грн. та 11984,03 дол. США та встановлює різний розмір відсоткової ставки 15 та 14 відсотків. Крім того, встановлено різний період кредитування 19.10.2007 - 19.10.2022 і 22.08.2008 - 20.10.2022, що позбавляє суд можливості визначити дійсний розмір заборгованості та перевірити обґрунтованість позовних вимог про стягнення заборгованості, тому дійшов висновку про те, що позов АТ КБ «Приватбанк» не підлягає задоволенню.

Проте, з такими висновками суду, колегія суддів погодитись не може, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи та порушують норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої статті 207_ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

У частинах першій, третій статті 509ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг.

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1_Закону України від 12травня 1991року №1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII) споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42_Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень вказаної статті продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. За ч.6 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому.

У ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначений (невичерпний) перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).

Аналізуючи норму ст.18 цього Закону, можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності, розумності та справедливості (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Так, з наданих матеріалів справи вбачається, що згідно договору про іпотечний кредит №PLRMGI від 19.10.2007 року вбачається, що ОСОБА_1 отримала грошові кошти в сумі 61250,00 грн. Станом на 22.11.2013 року прострочена заборгованість ОСОБА_1 перед банком відсутня, що підтверджується листом ПАТ КБ «Приватбанк» від 22.11.2013 року за вих. №20.1.0.0.0/7-2013119/363 (а.с.48, т.1).

До підписання додаткової угоди №1 від 02.12.2014 року до кредитного договору його умови не змінювалися.

Доводи позивача, що в серпні 2008 року було змінено валюту кредиту та процентну ставку кредиту за заявою боржника про, що свідчать внутрішні документи працівників банку та копія частини договору між сторонами від 22.08.2008 року, колегією судів не приймаються зважаючи на їх недоведеність. А вказані докази на які вказує позивач відхиляються, оскільки вони є неналежними, недопустимими та недостовірними, оскільки подані у неповному вигляді, та не підтверджені повнимиоригіналами, при цьому внутрішня документація банку не підтверджує волевиявлення на вказані дії боржника.

Однак, з розрахунку заборгованості наданої позивачем до позову вбачається, що банк в порушення умов договору починаючи вже з 22 серпня 2008 року приймав платежі по кредиту зі зміненою процентною ставкою та виходячи з іноземної валюти, а не гривні, що недопустимо, оскільки відповідно до умов п.1.5 договору №PLRMGI від 19.10.2007 року погашнення платежів за кредитним договором здійснюється позичальником виключно у національній валюті України гривні.

В свою чергу банк при підписанні 02.12.2014 року додаткової угоди №1 до кредитного договору фактично приховав від ОСОБА_1 , той факт, що в результаті підписання даної угоди він узаконив свої дії по безпідставному переведенню валюти кредиту з 2008 року в долари США, та прийняття платежів які остання здійснювала в період з 2008 року по 2014 рік, виходячи з іншого розміру процентної ставки по кредиту, ніж той який був передбачений кредитним договором від 19.10.2007 року, що призвело до порущення принципу добросовісності, розумності та справедливості, безпідставного покращення його становища як кредитора та порушення дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Тому висновки суду першої інстанції проте, що при укладенні додаткової угоди до кредитного договору з ОСОБА_1 банк дотримав вимог, передбачених ч.ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», за яким продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими, є необгрунтованими оскільки він зроблений без врахування принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар обов`язків кредитного договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

За змістом частини другої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Також слід зазначити, що16.10.2011р. набрав чинності Закон України №3795-VІ від 22.09.2011р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», після доповнення частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» №1024-ХІІ абзацом третім такого змісту: «Надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється».

Проте, всупереч зазначеним положенням закону банком при укладенні додаткової угоди від 02.12.2014 року переведено кредитний договір з валюти гривня в іноземну валюту (долар США).

Відповідно до ст.ст.215-235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним.

Так, відповідно до ч.ч.1, 3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5,6 ст.203 ЦК України.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає що позовні вимоги ОСОБА_1 в цілому є обгрунтованими та такими що підлягають до часткового задоволення.

Зважаючи на вищенаведені висновки колегії суддів, щодо недійсності додаткової угоди від 02.12.2014 року, відсутні підстави і для задоволення вимог позивача за первісним позовм, оскільки надані ним докази на підтвердження своїх доводів щодо наявності заборгованості по кредитному договору та її розміру, не є належними, достатніми та достовірними, оскільки вони були проведені без їх врахування.

Доводи апеляційної скарги АТ КБ «Приватбанк» про те, що якщо суд не згоден із розрахунком заборгованості, то він повинен надати свій розрахунок є необгрнунтованим, оскільки за вказаних вище обставин надати свій розрахунок суд не має можливості.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційних скарг ОСОБА_1 та акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», скасування рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 29 травня 2020 року з постановленням нового рішення по заявлених сторонами вимог.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 29 травня 2020 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості залишити без задоволення.

Вимоги ОСОБА_1 за зустрічним позовом до акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання додаткової угоди №1 до кредитного договору недійсною задовольнити частково.

Визнати недійсною Додаткову Угоду №1 від 02.12.2014 року до Кредитного договору №PLRMGI від 19.10.2007.

Зобов`язати АТ КБ «Приватбанк» скасувати усі штрафні санкції (включаючи штрафи, пеню, комісії, винагороди та інше), нараховані за період користування кредитом, які виникли з моменту укладення Додаткової Угоди №1 від 02.12.2014 року до Кредитного договору №PLRMGI від 19.10.2007.

Зобов`язати АТ КБ «Приватбанк» в особі Кременчуцької філії зробити перерахунок за договором про іпотечний кредит №PLRMGI від 19.10.2007, без врахування умов Додаткової Угоди №1 від 02.12.2014 року до Кредитного договору №PLRMGI від 19.10.2007.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 06 листопада 2020 року.

Головуючий суддя : _______________ Г.Л. Карпушин

Судді: _______________ А.І. Дорош ______________ В.П. Пікуль