Справа № 214/2144/17
2/214/499/20
З АО Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
02 листопада 2020 року м. Кривий Ріг
Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Гриня Н.Г.,
секретар судового засідання Гливук М.І.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на обов`язкову частку в спадковому майні,-
Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою 11.04.2017 року, яка неодноразово уточнювалась, останній раз 01.06.2020 року, в якому просила суд визнати за нею право власності на обов`язкову частку в спадковому майні, а саме: Ѕ квартири АДРЕСА_1 , ј частину квартири АДРЕСА_2 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ квартири АДРЕСА_1 на автомобіль ВАЗ 2103 державний номер НОМЕР_1 , золоті вироби на суму 18 230 грн.
У зв`язку із вище викладеним, вона змушена за захистом своїх прав звернутись до суду з вказаним позовом.
Не погоджуючись з пред`явленими вимогами 16.08.2017 року представник відповідача подала заперечення на первісну позовну заяву, в якому вказано, що заперечує проти позову частково, оскільки автомобіль ВАЗ 2103, днз НОМЕР_1 та золоті прикраси на загальну суму 18 230 грн. відсутні так як були продані ще за життя померлого, оскільки необхідні були кошти на лікування. Відповідач на той момент працювала помічником судді та отримувала невелику зарплату, треба було утримувати неповнолітню дитину, зарплатні на все не вистачало, тому вони змушені були продати золоті прикраси та автомобіль. У 2013 році позивач намагалась зняти з реєстрації померлого за адресою: квартира АДРЕСА_2 , хоча знала, що ОСОБА_3 нині померлий знаходився на лікуванні у одній з лікарень. Щодо того, що позивач має обов`язкову частку у майні вона не заперечує , але так щоб кожний із спадкоємців мав можливість користуватись та розпоряджатись майном без перешкод та порушень прав один одного. Відзив на уточнену позовну заяву не подавала.
Ухвалою суду від 10.05.2017 року (а.с.24) відкрито провадження у справі (а.с. 214/2144/17, суддя Хомініч С.В.).
На підставі повторного автоматизованого розподілу від 06.03.2019 справа передана у провадження судді Гриню Н.Г. (а.с. 142).
Відповідно до п.9 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 року, яка набрала чинності 15.12.2017 року), справи в суді першої інстанції, провадження в яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Враховуючи характер та предмет спору суд розглядає справу в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 23.08.2019 року постановленою на місці закрито підготовче судове засідання (зворот а.с. 196, п. 14 журналу с/з).
02.11.2020 року судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.
Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити, у подальшому правом на участь в судовому засіданні не скористалась, подавши заяву про розгляд справи за її відсутності, пред`явлені вимоги підтримала.
Відповідач у судове засідання на неодноразові виклики не з`явився, про дату, час, місце слухання справи повідомлявся належним чином за зареєстрованим місцем проживання, про що в матеріалах справи маються поштове повернення. Про поважність причини неявки суд не повідомив.
Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, а також враховуючи належне повідомлення відповідача, не подання відзиву суд постановив ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних доказів за відсутності заперечень з боку представника позивача проти заочного розгляду справи.
В ході розгляду справи сторонами заявлялись наступні клопотання: позивачем ОСОБА_1 про витребування доказів, яке ухвалою суду 14.05.2019 року задоволено (а.с. 150); позивачем ОСОБА_1 про виклик свідків, яке ухвалою суду від 23.08.2019 року постановленою на місці задоволено (а.с. 196, п. 12 журнал с/з).
Допитана у якості свідка ОСОБА_4 показала, що вона знайома з позивачем, разом працювали. Сім`ю позивача також знає, зокрема сина позивача. У 2009 році син позивача їй розповідав, що мати продала дім та купила йому на 96 кварталі 2-кімнатну квартиру та подарувала йому авто, допомагала робити ремонт у квартирі. Позивач їй зателефонувала і сказала, що її син потрапив у ДТП і перебуває у лікарні в тяжкому стані. Вона разом з позивачем у січні 2014 року поїхали до лікарні де перебував син позивача, він її не пізнав. Це останній раз коли вона його бачила. Їй відомо, що все майно віддав жінці з якою проживав, дуже здивувалась. На лікування сина позивач брала у борг.
Також, допитана у якості свідка ОСОБА_5 показав, що ОСОБА_3 був її двоюрідним братом. Позивач, яка доводиться їй тіткою, продала будинок і купила квартиру, коли ОСОБА_6 почав зустрічатись з відповідачем ОСОБА_7 . Коли ОСОБА_6 почав хворіти вона переказувала йому кошти на лікування. Квартира знаходиться по вул. Ярослава Мудрого. Автомобіль та ноутбук ОСОБА_6 купувала тітка. ОСОБА_6 писав заповіт, коли був дуже хворий. ОСОБА_6 не працював все йому купувала позивач. З відповідачем він зустрічався.
Допитана у якості свідка ОСОБА_8 показала, що з позивачем знайома давно, так вийшло, що у них загинули чоловіки в один рік. Вони підтримували один одного. ОСОБА_9 ніде не працював, тому позивач носила йому сумки з продуктами.
Свідок ОСОБА_10 в суді показала, що її брат за життя казав, що від її частини квартири відмовиться, так як вона мала виходити заміж. До того як брат попав в аварію, він мав патологію, вони його лікували всі та допомагали грошима. У брата був ланцюжок з іконкою, перстень, телефон , ноутбук. Ввважає, що квартира немає належати відповідачу.
Інші процесуальні дії не вчинялись, заходи забезпечення позову/доказів судом не вживались.
Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, враховуючи позицію учасників справи, пояснення свідків, суд дійшов наступних висновків.
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про його смерть серії НОМЕР_2 від 30.04.2014 року (а.с.161).
За життя ОСОБА_3 належала на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1 загальною площею 44,00 кв.м., що підтверджується Договором дарування квартири від 11.10.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області, зареєстроване в реєстрі №1646 (а.с. 186-187) та довідкою КП Дніпропетровської обласної ради «Криворізьке БТІ» №809 від 21.05.2019 року . Право власності на квартиру зареєстроване за ОСОБА_3 в КП Криворізьке БТІ» ДОР (а.с.183).
Крім того, ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_10 на праві приватної спільної сумісної власності належить ѕ квартири розташованої по АДРЕСА_4 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №220772118 (а.с. 231).
На момент смерті ОСОБА_3 значився зареєстрованим та проживав за адресою: АДРЕСА_5 , що слідує з довідки КП «ЖЕО-35» (а.с.м 162).
Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина на належне йому за життя майно.
ОСОБА_1 є матір`ю померлого ОСОБА_3 , що підтверджується про народження серії НОМЕР_3 та свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_4 за яким позивач змінила прізвище з « ОСОБА_11 » на « ОСОБА_12 » (а.с. 159, 160).
Дослідженням копії спадкової справи 26/2014 на майно померлого ОСОБА_3 (а.с.153-180) встановлено, що за життя ОСОБА_3 складено заповіт, посвідчений 11.03.2013 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дацко Я.О. за реєстраційним номером 423, за яким усе майно та майнові права, що будуть належати йому на день його смерті, незалежно від складу та місця знаходження і взагалі все те, що буде за законом належати йому на день його смерті та що згідно із законодавством може бути успадкованим, у повному обсязі без винятків заповів ОСОБА_2 (а.с. 168).
08.05.2014 року ОСОБА_1 звернулась із заявою про прийняття спадщини після смерті її сина ОСОБА_3 (а.с. 156). Також, в матеріалах спадкової справи № 26/2014 до майна померлого ОСОБА_3 07.02.2014 року міститься заява ОСОБА_2 про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_3 (а.с. 169).
27.01.2017 року ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Кузнецової О.С. із заявою про прийняття спадщини в порядку спадкування ст.. 1241 ЦК України на обов`язкову частку в спадщині після смерті сина ОСОБА_3 , як інвалід ІІ групи(а.с.175). Однак, постановою нотаріуса їй було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом на обов`язкову частку спадкового майна, у зв`язку із відсутністю документів, що посвідчують право власності на квартиру та автомобіль (а.с. 180).
Згідно зі ст.ст.1216, 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла до інших осіб. Спадкування здійснюється за законом або заповітом.
Установлено, що посвідченням № НОМЕР_5 на ім`я ОСОБА_1 призначена пенсія по інвалідності ІІ група з 01.04.2013 року по 01.05.2014 року, яка у подальшому продовжувалась у зв`язку із другою групою інвалідності (а.с. 7), відповідно до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААА, № 498110 ОСОБА_1 з 01.05.2016 року встановлена ІІ група інвалідності , загальне захворювання, строком до 01.05.2018 року. Дата чергового переогляду 10.04.2018 року (а.с 178). Згідно довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААБ, № 609669 під час повторного огляду встановлена друга група інвалідності з 01.05.2020 року безстроково (а.с. 224).
Частиною 1 статті 1220 ЦК України передбачено відкриття спадщини внаслідок смерті особи та часом відкриття спадщини є день смерті особи. Останнє місце проживання спадкодавця є місцем відкриття спадщини, що передбачено ч.1 ст.1221 ЦК України.
Згідно ч.1 ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.
Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті ( ч.1 ст.1223 ЦК України).
Статтею 1233 ЦК України передбачено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Згідно ч.1 ст.1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.
У силу ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той із подружжя, який його пережив, та батьки.
Згідно ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Відповідно до ч.1 ст.1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.
Суб`єкт права власності, яким є заповідач (спадкодавець), на випадок своєї смерті має право шляхом вчинення заповіту розпоряджатися своєю власністю спадщиною, до складу якої законом віднесені усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 318, 1218, 1233, 1235, 1236 Кодексу).
Заповідач має право призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин; заповідач має право на визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, на заповідальний відказ, на покладення на спадкоємця інших обов`язків, а також право на скасування заповіту тощо (частина перша статті 1235, статті 1236, 1237, 1240, 1254 Кодексу).
За своєю юридичною природою свобода розпорядження власністю шляхом вчинення заповіту (свобода заповіту) є одним із основоположних принципів спадкового права, при цьому вона не є абсолютною. Кодексом визначено обмеження волі заповідача щодо права розпоряджатися власністю (обмеження принципу свободи заповіту) шляхом установлення права окремої категорії осіб на обов`язкову частку у спадщині. Право на обов`язкову частку у спадщині мають малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки, які спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка) (абзац перший частини першої статті 1241 Кодексу).
Отже, принцип свободи розпорядження власністю шляхом вчинення заповіту передбачає широкий обсяг правомочностей заповідача, згідно з якими він своїм волевиявленням може вплинути на зміст спадкових правовідносин. Однак застосування цього принципу обмежується законодавчо встановленою для окремої категорії спадкоємців гарантією, за якою, незалежно від змісту заповіту, особи, визначені в частині першій статті 1241 Кодексу, спадкують половину частки, яка належала б їм у разі спадкування за законом. Перелік осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, встановлений указаними положеннями Кодексу, є вичерпним і дає підстави віднести цих осіб до членів сім`ї чи найближчих родичів спадкодавця.
Сутність права на обов`язкову частку полягає у тому, що на користь осіб, визначених у частині першій статті 1241 ЦК України, відкривається спадщина у вигляді половини від тієї частки, право на яку б належало їм при спадкуванні за законом, незалежно від того, яким є зміст заповіту.
При розрахунку обов`язкової частки у спадщині слід виходити з того, що розмір усієї спадщини береться за одиницю, а частка спадкоємця за законом визначається шляхом поділу усієї спадщини на кількість спадкоємців за законом, які закликаються до спадкування, тобто тих,на користь яких відкрилася спадщина.
Пленум Верховного Суду України у постанові від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» у п.19 зазначив, що перелік осіб, які мають право на обов`язкову частку, що визначений статтею 1241 ЦК, є вичерпним і розширеного тлумачення не потребує. При визначенні розміру обов`язкової частки в спадщині враховуються всі спадкоємці за законом першої черги, увесь склад спадщини, зокрема, право на вклади в банку (фінансовій установі), щодо яких вкладником було зроблено розпорядження на випадок своєї смерті, вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу. За згодою особи, яка має право на обов`язкову частку у спадщині, належна їй частка визначається з майна, не охопленого заповітом. У разі незгоди ця частка визначається з усього складу спадщини. Той зі спадкоємців, який має право на обов`язкову частку у спадщині та проживав разом із спадкодавцем на день його смерті, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо у визначеному законом порядку не відмовився від неї. Якщо той зі спадкоємців, хто має право на обов`язкову частку та не проживав зі спадкодавцем на день його смерті, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.
Більш того, Конституційний Суд України у рішенні від 11.02.2014 року (справа № 1-1/2014) у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 1241 ЦК України, розкриваючи зміст поняття „повнолітні непрацездатні діти, що використовується в абзаці першому частини першої статті 1241 Кодексу щодо права на обов`язкову частку у спадщині, ґрунтується на положеннях частини третьої статті 75 Сімейного кодексу, який відносить до категорії „непрацездатні інвалідів I, II та III групи, а також пенсійного законодавства та законів України, які регулюють соціальне страхування і визначають поняття „непрацездатний. Так, згідно з частиною четвертою статті 1 Закону України „Про прожитковий мінімум від 15 липня 1999 року № 966ХIV (далі Закон № 966), абзацом сімнадцятим частини першої статті 1 Закону України „Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 9 липня 2003 року № 1058IV з наступними змінами (далі Закон № 1058) до непрацездатних належать, зокрема, особи, які визнані інвалідами в установленому законом порядку.
З матеріалів цивільної справи вбачається, що позивач та відповідач прийняли спадщину відповідно до вимог закону. При цьому, позивач є матір`ю померлого ОСОБА_3 , яка на момент відкриття спадщини була непрацездатною інвалідом ІІ групи, звернувшись у встановлений законом строк до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті сина, а тому має право на обов`язкову частку у спадщині.
Оскільки відсутність правовстановлюючого документу на спадкове майно фактично перешкоджає позивачеві отримати свідоцтво про право на спадщину в нотаріальній конторі після смерті сина на загальних підставах, тому успадкування нерухомого майна має здійснюватися виключно в судовому порядку.
Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого права та інтересу. Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства та захисту права, повинен сприяти учасникам цивільних правовідносин, які звернулися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у реалізації ними цих прав, у тому числі і спадкових.
Крім того, відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за захистом своїх прав за правилами позовного провадження в рамках вирішення цивільно-правового спору.
Згідно зі ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
З огляду на викладені обставини, суд приходить до висновку про можливість визнання за ОСОБА_1 права власності на обов`язкову частку у спадковому майні, а саме на: ј частку квартири розташованої за адресою : АДРЕСА_5 та на 1/16 частку квартири АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті сина ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Суд звертає увагу позивача, що в силу ст.392 ЦК України рішення суду про визнання права власності на майно підтверджує наявне у позивача право власності як речове право, яке підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання за відповідачем ОСОБА_2 права власності на Ѕ частку квартири та на автомобіль, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Як визначено ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Враховуючи, що ОСОБА_2 не зверталась до суду з зустрічною позовною заявою за захистом своїх невизнаних чи оспорюваних прав щодо визнання за нею права власності на Ѕ частину квартири та автомобіль, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд не вирішує дане питання, однак остання не позбавлена можливості звернутись до суду з відповідним позовом для захисту своїх прав.
За даних обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково.
Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, враховуючи звільнення позивача від сплати судового збору та відсутність оцінки майна, суд вважає за доцільне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 640,00 грн.
Керуючись ст.ст.4, 5, 13, 19, 76-81, 89, 95, 133, ч.1 ст.142, ст.206, 258-259, 263-265, 273, ч.4 ст.274, 354, 355, п.п.9, 15 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 року, яка набрала чинності 15.12.2017 року), суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на обов`язкову частку у спадковому майні задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , право власності на обов`язкову частку у спадковому майні, а саме на: 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 та 1/16 частину квартири АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті сина ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 на користь держави 640 (шістсот сорок) грн.. 00 коп. у рахунок відшкодування витрат по оплаті судового збору.
Речове право, підтверджене рішенням суду, підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законом, після набрання рішенням суду законної сили.
У решті позовних вимог відмовити.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом 30 днів з дня його проголошення не подана заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області за письмовою заявою відповідача, оформленою згідно ст.285 ЦПК України та поданою протягом 30 днів з дня його проголошення. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржено відповідачем в загальному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом 30 днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через районний суд протягом 30 днів з дня його ухвалення.
Відомості про сторін:
Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 , мешкає за адресою: АДРЕСА_6 .
Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_7 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_7 .
Повне судове рішення складено 04.11.2020 року.
Суддя Н.Г. Гринь