ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2020 року м. Черкаси

Справа № 696/682/17
Провадження № 22-ц/821/350/20
категорія 306010000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого: Єльцова В. О.

суддів: Карпенко О. В., Нерушак Л. В.

секретаря: Анкудінова О. І.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідачі: редакція Кам`янської районної газети «Трудова слава» в особі ОСОБА_2 , ОСОБА_3

представник позивача: адвокат Горобець Сергій Олександрович

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Горобця Сергія Олександровича на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 29 листопада 2019 року (прийняте суддею Опалинською О. П.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та редакції Кам`янської районної газети «Трудова слава» в особі ОСОБА_2 про захист честі, гідності та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до місцевого суду з вказаним позовом, в якому просила визнати недостовірною та такою, що не відповідає дійсності, порушує права та свободи, ганьбить честь та гідність її покійного чоловіка, ОСОБА_4 , інформацію, розміщену в підготовленій членом Національної спілки краєзнавців України, Почесним краєзнавцем України, членом Національної спілки журналістів України, лауреатом обласної краєзнавчої премії ім. М. ОСОБА_5 , лауреатом обласної премії «7 чудес Черкащини» - ОСОБА_3 в «Експертній оцінці-аналізі трудового і життєвого шляху ОСОБА_4 », а саме:

- твердження ОСОБА_3 : «Так що нічого героїчного, більшість часу у запасних частинах та завскладом у тилу. Подвигів не звершував»,

- твердження ОСОБА_3 : «Тож, якихось визначних досягнень за ОСОБА_4 не водилося і підстави для його виділення і возвеличення над іншими кам`янчанами відсутні, а клопотання про присвоєння йому звання «Почесного громадянина міста» чи називати його іменем вулицю - не що інше як блюзнірство над пам`яттю дійсно заслужених наших земляків та історичною справедливістю і нічого спільного з декомунізацією не мають».

Зобов`язати ОСОБА_3 спростувати недостовірну інформацію, викладену у «Експертній оцінці-аналізу «Трудового і життєвого шляху ОСОБА_4 », адресованій міському голові м. Кам`янка В. Тірону у той же спосіб, у який вона була поширена.

Визнати недостовірною, такою, що не відповідає дійсності порушує права та свободи, ганьбить честь та гідність ОСОБА_4 інформацію, опубліковану у статті «1-ий пров. Ватутіна перейменують вдруге», надруковану у № 28 (10738) газети «Трудова слава» від 15 липня 2016 року, а саме:

- в абзаці 6 названої статті цитата ОСОБА_3 : « ОСОБА_6 немає жодної бойової нагороди на відміну від інших жителів цієї вулиці, учасників Другої світової війни…»

- в абзаці 7 цієї ж статті твердження ОСОБА_3 : « ОСОБА_6 був комуністом... А вулицю перейменовують за законом про декомунізацію. Тож з цієї причини також вулиця не може носити його ім`я».

Зобов`язати редакцію Кам`янської районної газети «Трудова слава» та автора статті «1-ий пров. Ватутіна перейменують вдруге» - ОСОБА_2 , спростувати недостовірну інформацію, викладену у вказаній статті шляхом публікації відповідного спростування у найближчому номері газети «Трудова слава».

Стягнути з відповідачів на користь позивача моральну шкоду в розмірі 22000 гривень та судові витрати.

Свою позовну заяву обґрунтовує тим, що 29 травня 2016 року відбулись збори жителів 1-го пров. Ватутіна АДРЕСА_1 м. Кам`янка Черкаської області (нині АДРЕСА_2 ) з приводу перейменування вказаного провулку.

Під час проведення зборів озвучувались висловлювання, котрі, на думку позивача, принижують честь і гідність її покійного чоловіка ОСОБА_4 . На зборах був присутній відповідач ОСОБА_3 , який в присутності інших учасників зборів висловив заперечення щодо перейменування даного провулку на честь покійного ОСОБА_4 , сказавши, що «..згідно фактів дійсної біографії ОСОБА_4 по жодному критерію не підходить…».

Дане висловлювання позивач вважає наклепом над пам`яттю покійного чоловіка, оскільки згідно листа Управління культури та взаємозв`язків з громадськістю Черкаської ОДА 1-й пров. АДРЕСА_2 м АДРЕСА_3 був перейменований на честь ОСОБА_7 , у зв`язку з його заслугами перед державою та містом.

Позивач стверджує, що ряд біографічних фактів, вказаних ОСОБА_3 , у його «експертній оцінці-аналізі» ганьблять та принижують честь ОСОБА_4 , є недостовірними та не відповідають дійсності.

Крім того, на думку позивача, приниження честі та гідності ОСОБА_4 викладено на сторінках місцевої преси, а саме у № 28 (10738) газети «Трудова слава» від 15 липня 2016 року в статті під назвою: «1-ий пров. Ватутіна перейменують вдруге», автором якої є ОСОБА_2 , в даній публікації цитуються висловлювання ОСОБА_3 , які є недостовірними, перекрученими та ганьблять честь і гідність ОСОБА_4 .

У зв`язку із наведеним та на підставі розповсюдженої відповідачами інформації щодо життєвого шляху ОСОБА_4 , рішенням Кам`янської міської ради від 03 листопада 2016 року здійснено перейменування провулку АДРЕСА_2 Мушти у АДРЕСА_3 на АДРЕСА_4 .

Вказане рішення Кам`янської міської ради визнано протиправним та скасовано постановою Кам`янського районного суду від 11 квітня 2017 року.

На виконання рішення суду 27 квітня 2017 Кам`янською міською радою одному із провулків м. Кам`янки повернута попередня назва, а саме ОСОБА_7 .

Позивач звертається для поновлення порушеного права в судовому прядку, оскільки вважає дії відповідачів, в частині поширення документально недоведеної, недостовірної інформації, що нанесло особисту образу, порушує її права на захист честі, гідності та ділової репутації її сім`ї та перешкоджає їй повно і своєчасно реалізовувати свої особисті немайнові права, гарантовані громадянам її Основним Законом та міжнародним Правом, що спричинило збитки немайнового характеру, які вона оцінює у 22000 гривень, оскільки відповідачі своїми неправомірними діями завдали останній моральної шкоди, яка виразилася в моральних стражданнях та переживаннях, порушенні душевної рівноваги та навіть по даний час, остання змушена виправдовуватись перед одно містянами.

Тираж газети у липні 2016 року склав 2 200 примірників. Таким чином, розрахунок завданої моральної шкоди зроблений позивачем на базі вартості одного номера газети «Трудова слава» помноженого на тираж (10 гривень 00 копійок х 2 200 примірників) складає 22 000 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 29 листопада 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що оцінка приведених позивачем у позовній заяві фрагментів з протоколу зборів вулиці, з експертної оцінки-аналізу ОСОБА_3 та з репортажу в районній газеті, як недостовірної інформації, не відповідає визначеному Законом поняттю «інформації про особу», оскільки ці фрагменти не стосуються персональних даних чоловіка позивача.

При цьому фактичні твердження стосовно покійного чоловіка позивача не є такими, що порушують його честь, гідність та ділову репутацію, оскільки у них відсутня неправдива інформація.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У січня 2020 року представник позивача адвокат Горобець С. О.оскаржив рішення суду в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 29 листопада 2019 року, постановити нове, яким позовні вимоги позивача задовольнити у повному обсязі.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі адвокат вказує, що судом першої інстанції не взято до уваги п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», згідно якого судам роз`яснено, що недостовірною інформацією вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені); негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема норм чинного законодавства, вчинення будь-яких дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі та ділової репутації.

Тобто при наведенні позивачем фактів (наданні письмових доказів, які містяться у матеріалах справи) щодо розповсюдження недостовірної інформації, висвітленої відповідачами в письмових документах (експертизі), виступає на зборах ОСОБА_3 та в засобах масової інформації представником редакції Кам`янської районної газети «Трудова слава» в частині відсутності у померлого чоловіка позивачки ОСОБА_4 бойових нагород учасника Другої світової війни, відсутності у останнього заслуг перед державою та містом, не взяті участі у воєнних діях під час радянсько-німецької війни 1941-1945 років та інше, при цьому не надання відповідачами письмових доказів спростувань тих чи інших фактів щодо ОСОБА_4 , судом оцінено поверхнево та без здійснення детального співставлення тих чи інших фактів.

Також адвокат стверджує, що поширена відповідачами інформація не є оціночними судженнями, оскільки поширена у формі фактів, носить стверджувальний характер, первинним джерелом поширення цієї інформації є самі відповідачі.

Відзив на апеляційну скаргу на апеляційну скаргу не надходив.

Надходження апеляційної скарги

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 20 січня 2020 вказану відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду в складі колегії суддів від 28 січня 2020 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного провадження з повідомленням учасників справи, але без їх виклику.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

9 травня 2016 року відбулись збори жителів 1-го пров. Ватутіна в м. Кам`янка Черкаської області (нині пров. Василя Мушти) з приводу перейменування вказаного провулку.

Під час проведення зборів озвучувались висловлювання, котрі, на думку позивача, принижують честь і гідність її покійного чоловіка ОСОБА_4 . На зборах був присутній відповідач ОСОБА_3 , який в присутності інших учасників зборів висловив заперечення щодо перейменування даного провулку на честь покійного ОСОБА_4 , сказавши, що «..згідно фактів дійсної біографії ОСОБА_4 по жодному критерію не підходить…».

«Експертна оцінка-аналіз трудового і життєвого шляху ОСОБА_4 » була підготовлена Вєтровим ОСОБА_8 В ОСОБА_9 та представлена на розгляд постійної комісії Кам`янської міської ради Черкаської області 05 липня 2016 року. На засіданні комісії ОСОБА_10 О ОСОБА_11 ., виступив з ініціативою перейменування провулку Василя Муштина 3-й провулок Шевченка, в зв`язку з таким волевиявленням мешканців вказаного провулку та суперечливими відомостями біографії Василя Мушти, котрі ставлять під сумнів заслуги останнього перед м. Кам`янка та Україною.

На сторінках місцевої преси, а саме у № 28 (10738) газети «Трудова слава» від 15 липня 2016 року в статті під назвою: «1-ий пров. Ватутіна перейменують вдруге», автором якої є ОСОБА_2 , в даній публікації цитуються висловлювання ОСОБА_3 , які є недостовірними, перекрученими та ганьблять честь і гідність ОСОБА_4 .

Зокрема, в абзаці 6 названої статті цитуються наступні слова ОСОБА_3 : « ОСОБА_6 не має жодної бойової нагороди на відміну від інших жителів цієї вулиці, учасників Другої світової війни...».

У абзаці 7 статті «1-ий пров. Ватутіна перейменують вдруге» подано ще одне твердження ОСОБА_3 : « ОСОБА_6 був комуністом... А вулицю перейменовують за законом про декомунізацію. Тож з цієї причини також вулиця не може носити його ім`я».

У зв`язку із наведеним та на підставі розповсюдженої відповідачами інформації щодо життєвого шляху ОСОБА_4 , рішенням Кам`янської міської ради від 03 листопада 2016 року здійснено перейменування провулку АДРЕСА_2 Мушти у АДРЕСА_3 на АДРЕСА_4 .

Вказане рішення Кам`янської міської ради визнано протиправним та скасовано постановою Кам`янського районного суду від 11 квітня 2017 року.

На виконання рішення суду 27 квітня 2017 Кам`янською міською радою одному із провулків м. Кам`янки повернута попередня назва, а саме ОСОБА_7 .

Відповідач ОСОБА_3 та представник відповідача - ОСОБА_2 вказували, що коли прізвищем людини називають вулицю, згідно закону повинно проходити публічне громадське обговорення, тобто така людина набуває статусу публічної.

У виступі журналіста відповідача ОСОБА_3 та у репортажі журналістки відповідача Н. Путіліної викладена інформація носить узагальнюючий характер обговорення, критики, та оцінки дій публічної особи (чоловіка позивача), і, оскільки використані певні стилістичні звороти, є оціночними судженнями, або відредагованими і скороченими фразами, тому й не можуть бути предметом судового захисту, зважаючи на Закон України «Про інформацію».

Відповідачі вважають репортаж відповідача ОСОБА_12 «1-й провулок Ватутіна перейменовується вдруге» в газеті «Трудова слава» №28 від 15 липня 2016 року, об`єктивним, неупередженим, достовірним, узагальненим оціночним судженням, заснованим на відтворенні відредагованих висловлювань інших осіб та таким, що жодним чином не принижує честь і гідність чоловіка позивача, а тому будь-які підстави для спростування викладеного у ньому відсутні.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні пояснив, що відповідач ОСОБА_3 , як спеціаліст краєзнавець був запрошений до тимчасово створеної комісії з питань перейменування вулиць м. Кам`янка АДРЕСА_5 Після перейменування АДРЕСА_6 Ватутіна на провулок Василя Мушти, мешканці вказаного провулку ініціювали звернення до міської ради з питання перейменування цього провулку на 3-й провулок Шевченка, про що є протокол зборів. Відповідач не ініціював перейменування провулку, це було виключно бажанням його мешканців. Відповідач викладав факти, що стосуються покійного ОСОБА_7 , але не в образливій формі, а в історичному контексті.

2. Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду Черкаської області

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі, керувався ст. ст. 2, 4, 5, 81, 89, 263-265, 268, 273 ЦПК України та виходив з такого.

Згідно із ст. 2 ч. 1 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Ст. 77 ЦПК встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

В силу вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції встановив, що 9 травня 2016 року відбулись збори жителів 1-го пров. Ватутіна АДРЕСА_1 м. АДРЕСА_3 Черкаської АДРЕСА_7 (нині АДРЕСА_2 ) з приводу перейменування вказаного провулку.

Під час проведення зборів озвучувались висловлювання, котрі, на думку позивача, принижують честь і гідність її покійного чоловіка ОСОБА_4 . На зборах був присутній відповідач ОСОБА_3 , який в присутності інших учасників зборів висловив заперечення щодо перейменування даного провулку на честь покійного ОСОБА_4 , сказавши, що «..згідно фактів дійсної біографії ОСОБА_4 по жодному критерію не підходить…».

«Експертна оцінка-аналіз трудового і життєвого шляху ОСОБА_4 » була підготовлена Вєтровим ОСОБА_8 В ОСОБА_9 та представлена на розгляд постійної комісії Кам`янської міської ради Черкаської області 05 липня 2016 року. На засіданні комісії ОСОБА_10 О ОСОБА_11 ., виступив з ініціативою перейменування провулку Василя Муштина 3-й провулок Шевченка, в зв`язку з таким волевиявленням мешканців вказаного провулку та суперечливими відомостями біографії Василя Мушти, котрі ставлять під сумнів заслуги останнього перед м. Кам`янка та Україною.

На сторінках місцевої преси, а саме у № 28 (10738) газети «Трудова слава» від 15 липня 2016 року в статті під назвою: «1-ий пров. Ватутіна перейменують вдруге», автором якої є ОСОБА_2 , в даній публікації цитуються висловлювання ОСОБА_3 , які є недостовірними, перекрученими та ганьблять честь і гідність ОСОБА_4 , який був чоловіком позивача.

Однак, суд першої інстанції дійшов до висновку, що в «Експертній оцінці-аналізі трудового та життєвого шляху ОСОБА_4 .» написаної ОСОБА_3 , використані оціночні судження, а саме критична оцінка певних подій життєвого шляху покійного чоловіка позивача, з чим погоджується апеляційний суд.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що фрази, зазначені в позові, є нічим іншим як вираженням суб`єктивної думки і поглядів автора, його характеристики та оцінки можливим діям, що відбувалися на зборах громадян і не носять характеру однозначного твердження.

Також суд вірно встановив, що факти, які б доводили, що саме ОСОБА_3 ініціював перейменування провулку, відсутні, а його висловлювання у ««Експертній оцінці-аналізі трудового та життєвого шляху ОСОБА_4 » є оціночними судженнями з приводу життєвого шляху ОСОБА_4 , при цьому не є такими, що висловлені в брутальній, принизливій чи непристойній формі по відношенню до покійного.

Ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Конституція України визначає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та що кожен має право на повагу до його гідності (ст.ст. 3, 28).

Разом із цим, Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушення чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (стаття 34 Конституції України).

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Так, згідно із вимогами ч. 1 ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Положеннями ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» (12/1984/84/131) (Страсбург, 08 липня 1986 року) зазначено, що свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 Конвенції, свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій.

Відповідно до вимог ч. ч. 1 та 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи та наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості і ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлювання оціночних суджень.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Аналогічне положення міститься й у ст. 277 ЦК України, відповідно до якої фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена

Таким чином, розрізняючи факти та оціночні судження, слід виходити з того, що існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст. 10 Конвенції.

Крім того, аналіз національного законодавства та ст. 10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені.

Відповідно до ч. 1 ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Підставою виникнення права на спростування та права на відповідь є правопорушення. Але виникає таке право за наявності сукупності таких умов:

а) поширення інформації, тобто доведення її до відома третьої особи будь-яким способом, за умови здатності сприйняття останньою її змісту. При цьому не має значення форма поширення інформації (вербальна, письмова, за допомогою міміки, жестів, конклюдентних дій, творів мистецтва тощо), основне, щоб ця інформація була сприйнята іншими (третіми) особами. І тому не вважається поширенням інформації повідомлення її особі, якої вона стосується;

б) інформації про особу, тобто з якої можна було б точно встановити, що вона стосується конкретної особи, чи, принаймні, ця особа включається до вузького кола осіб, яких ця інформація стосується.

в) інформації неправдивої, тобто такої, що не відповідає дійсності чи викладена неправдиво;

г) інформації, яка порушує особисті немайнові права, тобто дана інформація повинна або завдавати шкоди відповідним особистим немайновим благам, або якимось іншим чином перешкоджати особі у повному та своєчасному здійсненні свого особистого немайнового права, наприклад, створювати загрозу для його порушення, оспорювати його чи не визнавати взагалі.

У п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що під поширенням інформації слід розуміти, зокрема, викладення її в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам або хоча б одній особі.

Згідно із ст. 18 даної Постанови передбачено, що на позивача покладається обов`язок довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Аналогічні приписи містяться і у ст. 277 ЦК України, і у положеннях ЦПК України, згідно до яких обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Окрім того, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Розрізняючи факти та оціночні судження, слід керуватися тим, що існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції.

У контексті наведених вище положень та досліджених під час розгляду справи доказів, суд першої інстанції погодився з позицією відповідачів про те, що автор експертної оцінки аналізу життєвого шляху ОСОБА_4 та автор газети «Трудова слава» при їх створенні використовували висловлювання, які носять узагальнюючий характер обговорення, критики, та оцінки дій публічної особи.

Не наведено позивачем і фактів, які б підтвердили те, у чому полягає порушення права на недоторканість честі та гідності її покійного чоловіка ОСОБА_4 , а також не вказано причинний зв`язок між спростовуваною інформацією і заподіянням їй моральної шкоди.

Так, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду» при розгляді справ суди застосовують Європейську Конвенцію з прав людини і практику суду як джерело права, де статтею 10 Конвенції з прав людини встановлено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Право на свободу вираження поглядів є не лише основною засадою демократії, але і передумовою здійснення багатьох інших прав і свобод, що гарантуються Конституцією.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлювання оціночних суджень.

Слід відмітити, що коли прізвищем людини називають вулицю, згідно закону повинно проходити публічне громадське обговорення, тобто така особа набуває статусу публічної.

Позивач, подаючи заяву в суд, перераховуючи заслуги свого покійного чоловіка ОСОБА_4 та інше, не взяла до уваги того, що за її ж висновками, її чоловік був публічною особою, а межа допустимої критики щодо публічних осіб є ширшою, ніж щодо приватної особи (рішення у справі «Газета Україна-центр проти України» від 15.10.2010).

На відміну від приватної особи, публічна особа неминуче та свідомо йде на те, щоб усі його слова і вчинки були об`єктом пильної уваги з боку журналістів та широкого загалу, тому має виявляти більшу толерантність (рішення у справі «Лінгенс проти Австрії»).

І у виступі журналіста ОСОБА_3 , і у репортажі журналістки ОСОБА_14 в газеті «Трудова слава», викладена інформація носить узагальнюючий характер обговорення, критики та оцінки дій публічної особи (чоловіка позивача, ветерана війни), і оскільки використані певні стилістичні звороти є оціночними судженнями, або відредагованими і скороченими фразами, тому не можуть бути предметом судового захисту відповідно з вимогами Закону України «Про інформацію».

Отже, розглядаючи і вирішуючи справу про захист гідності, честі чи ділової репутації щодо осіб, які відіграють певну роль у суспільстві (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальної сфери, спорту чи в будь-якій іншій галузі), суд повинен ураховувати, що межа допустимої критики щодо такої особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи.

Тому, враховуючи той факт, що покійний чоловік ОСОБА_1 ОСОБА_4 був ветераном війни, в честь якого була названа вулиця у м. Кам`янка Черкаської області, то відповідно його життєвий шлях підлягав більш детальному вивченню або перегляду, ніж будь-якої іншої пересічної особи.

Виходячи зі встановлених, на підставі поданих сторонами доказів, обставин справи, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про захист честі, гідності та ділової репутації та відшкодування моральної шкоди.

Щодо відшкодування моральної шкоди апеляційний суд вважає наступне.

Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду у позадоговірних відносинах передбачені ст. ст. 23 і 1167 ЦК України. За загальним правилом така відповідальність наступає за наявності протиправності і вини особи, яка її завдала.

Відповідно до вимог ст. 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.

Згідно із ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджено.

Отже, пред`являючи вимоги про стягнення моральної шкоди в розмірі 24 000 грн., позивачем жодним доказом не підтверджено її наявність та не зазначено з урахуванням яких обставин визначено розмір її відшкодування. Заявлений ОСОБА_1 розмір компенсації за спричинену моральну шкоду у розмірі 24 000 грн. є недоведеним та необґрунтованим, а позивачем не надано доказів, які б підтверджували спричинення їй моральної шкоди.

Апеляційний суд вважає, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди у даній справі є похідними від вимог про захист честі, гідності.

Отже, оскільки позивачем не надано суду належних та допустимих доказів щодо розповсюдження відповідачами недостовірної інформації відносно покійного чоловіка позивача, що порушує його честь, гідність та ділову репутацію, тому, як наслідок не доведений факт настання збитків для позивача внаслідок розповсюдження недостовірної інформації відповідачем та причинно-наслідковий зв`язок між розповсюдженням недостовірної інформації та завданням шкоди, і, оскільки позивач у встановленому цивільним процесуальним законодавством порядку не надав жодного доказу на підтвердження факту завдання йому моральної шкоди з вини відповідачів, і, відмовляючи у позовних вимогах про спростування недостовірної інформації, суд першої інстанції не вбачав підстав для задоволення й вимоги про відшкодування моральної шкоди.

З урахуванням того, що інші доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд надав належну оцінку, висновок суду першої інстанцій є достатньо аргументованим, апеляційний суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника, при цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.

За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; ж одні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування позивача ОСОБА_1 , передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач ОСОБА_1 та її представник не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача у цій справі.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги позивача.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України, у цій справі стороною позивача апеляційному суду не надані.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_1 в особі адвоката Горобця С. О. не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, оскільки не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 35, 258, 367, 368, 374, 375 , 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Горобця Сергія Олександровича, залишити без задоволення.

Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 29 листопада 2019 року, залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови в порядку та за умов, визначених цивільно-процесуальним законом.

Головуючий

Судді