Провадження № 2/522/4210/20
УХВАЛА

17 листопада 2020 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси:

в складі: головуючої судді - Домусчі Л.В.,

за участі секретаря судового засідання Лисенко А.О.,

розглянувши заяву представника позивача авд. ОСОБА_1 про відвід судді, заявлений по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору на боці відповідача-приватний нотаріус ОМНО Мельник Ольги Миколаївна про визнання недійсним шлюбу та визнання недійсним договору дарування, скасування запису,

ВСТАНОВИВ :

У провадженні Приморського районного суду м. Одеси з вересня 2017р. знаходиться справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Мельник Ольга Миколаївна, за яким просила:

1. визнати недійсним шлюб між нею, та відповідачем, зареєстрований 14.05.2011 року, актовий запис №115;

2. визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 03.10.2014 року між нею, та відповідачем;

3. скасувати запис про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 .

Ухвалою суду від 12.09.2017р. заяву ОСОБА_2 про відстрочку сплати судового збору задоволено частково. Суд відстрочив ОСОБА_2 сплату судового збору у розмірі 1280 гривень, але не більше ніж на три місяці. Позовну заяву залишено без руху.

Ухвала суду була отримана представником позивачки 18.09.2017р.. На виконання ухвали суду 20.09.2017р. суду сплачено судовий збір у розмірі 640 грн. (а.с.68,69).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 21.09.17 року по зазначеній справі було відкрито провадження.

Ухвалою суду від 23.10.2017р. цивільну справу призначено до розгляду в судовому засідання.

Ухвалою суду від 01.11.2017р. задоволено подану позивачем заяву про забезпечення позову та накладено арешт на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 .

У судових засіданнях 12.12.2017р., 15.02.2018р., 29.05.2019р., 05.09.2018р, 09.10.2018р., 21.11.2018р., 14.02.2019р, 16.05.2019р. приймали участь позивачка та її представники, які позовні вимоги підтримали та просили задовольнити, надавали пояснення свідки.

01.11.2019р. в судове засідання з`явились представник позивача адвокат Адабаш С.А., відповідач та його представник - адвокат Караштефан О.В., та третя особа приватний нотаріус Мельник О.М..

У судовому засідання представник відповідача адвокат Караштефан О.В. заявив суду клопотання про процесуальне реагування з питань несплати позивачкою повного розміру судового збору відповідно до ухвали суду від 12.09.2017р., зазначивши, що позивачка сплатили лише 640 грн. та не сплатила протягом передбачених судом трьох місяців останню суму за пред`явлені нею позовні вимоги у розмірі 1280 грн.

На питання головуючого представник позивачки не надала квитанції про сплату залишку судового збору у розмірі 1280 грн. , а ні інформації щодо факту такої сплати.

Приватний нотаріус Мельник О.М. також підтримала заяву представника відповідача, зазначивши, що позивача не виконала обов`язок щодо сплати судового збору.

Ухвалою суду від 31.10.2019р. позов залишено без розгляду.

Постановою Одеського апеляційного суду від 11.03.2020р. ухвалу суду від 31.10.2019р. скасовано з направленням справи для продовження розгляду .

Після повернення матеріалів справи судді, розгляд справи було призначено на 27.05.2020 року.

Розгляд справи 27.05.2020 року був відкладений на 21.07.2020 року у зв`язку з неявкою сторони відповідача. Розгляд справи 21.07.2020 року був відкладений на 19.102.2020 року у зв`язку з тим, що не з`явився представника відповідача та останній заперечував проти розгляду справи за відсутності його адвоката. При цьому судом було роз`яснено, що це вже друга неявка адвоката відповідача та роз`яснив відповідачу його право на укладення угоди із іншим адвокатом.

Розгляд справи 19.10.2020 року був відкладений на 11.11.2020 року у зв`язку з закінченням робочого часу. При цьому судом було повідомлено представнику позивача з приводу того, що з моменту прийняття в 2017 році нової редакції ЦПК України розгляд справи проводився в судовому засіданні.

У судовому засіданні 11.11.2020 року представник позивачки адв. ОСОБА_1 заявила клопотання про призначення судової комплексної психолого-психіатричної експертизи від 29.05.2018р. (т.1 а.с.160).

Представник відповідача та третя особа заперечували проти задоволення такого клопотання, зазначивши, що вже пройшло 6 років, і вона чітко розуміла який правочин підписує, що також підтвердила в своїх поясненнях в судовому засіданні, крім того поставлені питання не відносяться до питань, пов`язаних з помилкою, на яку б посилались в позові.

Ухвалою суду від 11.11.2020 року в задоволенні клопотання представника позивача про призначення судової експертизи було відмовлено.

При цьому суд також звернув увагу, що ухвалою суду від 23.10.2017р. справу призначено до судового розгляду та 15.02.2018р. учасники справи надали суду пояснення по суті справи.

По справі було досліджено докази та суд перейшов до стадії судових дебатів, проте по справі оголошено перерву у зв`язку з клопотанням представника позивача з метою надання часу на підготовку до судових дебатів на 30.11.2020 року з наданням представникам сторін на підготовку до судових дебатів.

До суду 16.11.2020 року надійшла заява представника позивача адв. ОСОБА_1 , згідно якої заявила відвід головуючому судді Домусчі Л.В., посилаючись на те, що з боку судді існує упередженість, яка не надає стороні позивача реалізувати свої процесуальні права, передбачені ст. 43 ЦПК України. Посилалась на те, що 11.11.2020 року позивачу було відмовлено у прийнятті до матеріалів справи висновку експерта у зв`язку з пропуском процесуального строку для подання доказів, при цьому вже на стадії розгляду справи по суті прийняла докази відповідача ОСОБА_3 , хоча ним також було пропущено строк на подання відповідних доказів. Отже, на думку представника позивача, суддя безпідставно надала перевагу в реалізації прав однією стороною і відхилила можливість реалізувати права іншій стороні.

Також додатково посилалась на те, що про упередженість судді свідчать її дії з постановлення 31.10.2019 року відповідної ухвали про залишення позову ОСОБА_2 без розгляду, яка у подальшому була скасовано судом апеляційної інстанції.

Суд, вивчивши матеріали справи та заяву представника позивача про відвід, вважає, що вона необґрунтована та немає об`єктивного підґрунтя.

Відповідно до вимог ч.1 ст.36 ЦПК суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо 5) є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.

Також, підставами відводу (самовідводу) законодавець визначив недопустимість повторної участі судді в розгляді справи (ст.37 ЦПК), та неможливість входження до складу суду осіб, які є членами сім`ї, родичами між собою чи родичами подружжя (п.3 ст.46 ЦПК).

За умовами ч.3 ч.4 ст.39 ЦПК України відвід повинен бути вмотивованим, а заявник зобов`язаний надати докази упередженості судді у випадку наявності обставин, що викликають сумніви в неупередженості або об`єктивності судді (ч.5 ст.36 ЦПК України).

Розглянувши питання, з точки зору національного закону - ст. 36 ЦПК України, в контексті ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського Суду з прав людини щодо безсторонності суд зазначає наступне:

- суд не повинен суб`єктивно виявляти будь-яку упередженість або особисті переконання; особиста безсторонність судді не ставиться під сумнів, аж доки не буде доведено протилежне;

- слід застосувати об`єктивний підхід, метою якого є пересвідчитися, чи надає суд необхідні гарантії, щоб зняти з цього приводу можливість будь-якого правомірного сумніву (див., «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia), рішення від 28 листопада 2002 року, а також рішення у справах проти України: «Білуха проти України» від 09 листопада 2006 року п.п.49,54; «Бочан проти України» від 03 травня 2007 року, п.66; «Агрокомплекс» проти України» від 06 жовтня 2011 року, п.136; «Олександр Волков проти України» від 09 січня 2013 року, п.п.103,107).

Частина 1 статті 6 Конвенції містить вимоги щодо неупередженості суду. Так, Європейський суд з прав людини розрізняє чи в конкретній справі існує яке-небудь переконання або особиста зацікавленість даного судді та вимоги, чи суддя забезпечує достатню гарантію, щоб виключити підозру в цьому. Крім того, згідно принципу, який є стабільним, суд має бути неупередженим і безстороннім.

З огляду на це, навіть зовнішні прояви можуть мати певну важливість або, іншими словами, "правосуддя повинно не тільки чинитися, повинно бути також видно, що воно чиниться" (рішення у справі "Де Куббер проти Бельгії" ("De. Belgium"), від 26 жовтня 1984 року, п.26).

Важливим питанням є довіра, яку суди повинні вселяти в громадськість у демократичному суспільстві (рішення у справі "Ветштайн проти Швейцарії" та рішення у справі "Кастілло Альгар проти Іспанії", від 28 жовтня 1998 року, п.45).

У справі "П`єрсак проти Бельгії" Європейський суд з прав людини висловив позицію, згідно з якою, незважаючи на той факт, що безсторонність зазвичай означає відсутність упередженості, або, навпаки, її наявність може бути перевірено різноманітними способами провів розмежування між суб`єктивним підходом, який відображає особисте переконання громадянина у конкретній справі, та об`єктивним підходом, який визначає, чи були достатні гарантії, щоб виключити будь-які сумніви з цього приводу. Таким чином, на основі вищезазначеного, слід зробити висновок, що при оцінці безсторонності суду слід розмежовувати суб`єктивний та об`єктивний аспект.

Щодо суб`єктивної складової даного поняття, то у справі "Хаушильд проти Данії" зазначається, що Європейському суду з прав людини не потрібні докази фактичної наявності упередженості судді для відсторонення його від справи. Суддя вважається безстороннім, якщо тільки не з`являються докази протилежного.

Таким чином, існує презумпція неупередженості судді, але якщо з`являються сумніви щодо цього, то для його відводу достатньо заяви сторони про сумнів в об`єктивному розгляді справи.

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд вбачає, що обставини, на які вказує представник позивача, є його особистою суб`єктивною думкою та не відносяться до об`єктивних обставин при розгляді даної справи, з якими законодавець пов`язує відвід судді.

При цьому, суд не погоджується із доводами представника позивача з приводу упередженості судді та надання переваги в реалізації прав однією стороною та відхиленням можливості стороні позивача реалізувати свої права, оскільки викладені обставини жодними доказами не підтвердженні.

Суд вбачає, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.4 ст. 12 ЦПК України (в редакції від 2017 року) та саме на сторін (їх представників) покладено обов`язок цікавитись та слідкувати станом розгляду справи, а також дотримуватись процесуальних строків здійснення тих, чи інших процесуальних дій.

А отже, нібито необізнаність представника позивача про те, що розгляд справи в 2017 році був призначений не до підготовчого провадження, а до розгляду по суті, не свідчить про упередженість головуючої до сторони позивача. При цьому, суд вбачає, що 15.02.2018 року при вирішенні питання щодо порядку розгляду справи та стадії судового процесу у зв`язку з прийняттям ЦПК України у новій редакції була присутня позивачка ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_4 .. Також представник позивача адв. ОСОБА_1 завчасно знайомилась з матеріалами справи, тобто обізнана про стадії процесу, та ухвали суду є загальновідомими оскільки розміщені в Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Посилання ж представника позивача адв. ОСОБА_1 на те, що вона вважала, що справа перебуває у підготовчому провадженні та неприйняття судом поданих з їх сторони доказів, чим на її думку обмежено в здійсненні процесуальних питань, суд вважає необґрунтованими, оскільки сторона позивача не позбавлена була можливості ознайомитись із матеріалами справи та були освідомленою зі стадію судового процесу по даній справі.

Окрім того, суд вбачає, що обставини, зі якими представник позивача, пов`язує необхідність відводу судді, обґрунтовані з посиланнями на процесуальні дії головуючої судді, з якими вона не згодна.

Між тим, не вбачаючи об`єктивного критерію, а саме: наявності будь-якого правомірного сумніву в безсторонності суду при вирішенні процесуальних питань, суд вважає, що непогодження позивача з процесуальною дією не може бути підставою для відводу суддів, та в подальшому може бути предметом розгляду при апеляційному оскарженню рішень по справі.

Щодо доводів заяви про відвід, який стосується суб`єктивного критерію безсторонності суддів, а саме: особистої упередженості судді в розгляді даної справи, то припущення відносно безсторонності та можливої упередженості в даній справі, є безпідставним.

Отже, оскільки прийняття суддею відповідних процесуальних документів та вчинення інших процесуальних дій під час розгляду цивільної справи, не є підставою для відводу судді та оціночно визначатись як сумніви у її об`єктивності та упередженості при розгляді цивільної справи, а можуть бути вирішенні у визначеному процесуальним законодавством порядку шляхом оскарження винесених судом процесуальних документів, враховуючи практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово зазначав, що презумпція особистої неупередженості судді діє до тих пір, поки не доведено інше, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні заяви представника позивача про відвід головуючого судді у зв`язку з необґрунтованість.

Відповідно до ч. 11 ст. 40 ЦПК України за результатами вирішення заяви про відвід суд постановляє ухвалу.

Відповідно до ч.3 ст.40 ЦПК України, якщо суд приходить до висновку про необґрунтованість заявленого відводу, він вирішує питання про зупинення провадження у справі.

У такому випадку вирішення питання про відвід судді здійснюється суддею, який не входить до складу суду, що розглядає справу, і визначається у порядку, встановленому ч.1 ст.33 ЦПК України.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що наявні правові підстави для зупинення провадження по даній справі та передачі заяви до канцелярії Приморського районного суду м. Одеси для визначення в порядку ч.1 ст. 33 ЦПК України судді, який буде вирішувати питання про відвід судді Домусчі Л.В..

Керуючись: ст. ст. 10-13, 36, 39, 40, 43, 49, 89, 247, 258-260, 268, 353 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні заяви представника позивача адв. ОСОБА_1 про відвід головуючого судді.

Зупинити провадження за розглядом цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору на боці відповідача-приватний нотаріус ОМНО Мельник Ольги Миколаївна про визнання недійсним шлюбу та визнання недійсним договору дарування, скасування запису протягом двох днів для вирішення питання відповідно до ст. 40 ЦПК України.

Заяву передати до канцелярії Приморського районного суду м. Одеси для визначення в порядку ч.1 ст. 33 ЦПК України судді, який буде вирішувати питання про відвід судді Домусчі Л.В..

Ухвала в частині зупинення провадження може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду через суд 1-ї інстанції.

Повний текст ухвали суду складено та підписано суддею 17.11.2020 року.

Суддя: Л.В. Домусчі