ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2020 року

м. Харків

справа № 638/19278/15-ц

провадження № 22-ц/818/3397/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Тичкової О.Ю.,

суддів Бурлака І.В., Пилипчук Н.П.,

сторони справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 лютого 2020 року в складі судді Омельченко К.О.,

у с т а н о в и в:

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом після уточнення якого просив визнати право власності на частину квартири, здійснити поділ майна набутого у шлюбі ( т. 1 а.с. 128 130).

Позовна заява мотивована тим, що з 25 вересня 2010 року по 20 березня 2015 року сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі, фактично шлюбні відносини між ними та ведення спільного господарства припинилися у серпні 2014 року. Від шлюбу мають доньку ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 . 04 листопада 2011 року колишнім подружжям придбана квартира АДРЕСА_1 ( надалі Квартира) за 324000 грн та рухоме майно на загальну суму 25500 грн, яке знаходилось у Квартирі. Квартира була придбана за рахунок: особистих коштів позивача, що належали йому задовго до знайомства з відповідачкою, в сумі 3 845 євро(еквівалент 49 985,00 грн.), 700,00 доларів США ( еквівалент 5 600,00 грн.) та 12 845,00 грн.; коштів подарованих позивачу батьками у розмірі 9696, 00 грн та позичених ним у батьків в сумі 20000 грн.; спільно заробленими та акумульованими на депозитному рахунку Відповідачки під час перебування у цивільних шлюбних відносинах та в шлюбі з Позивачем, тобто за кошти, що були спільною сумісною власністю позивача та відповідача в сумі 225 874,00 грн. Отже, 30% вартості квартири сплачено особистими коштами Позивача (49 985+5 600+12 845+29 696 = 98 126,00 грн.), а інші 70 % вартості квартири, тобто 225 874,00 грн. сплачені за рахунок коштів спільної сумісної власності позивача та відповідача, які повинні бути поділені порівну. Таким чином, частка коштів Позивача на придбання квартири складає 211 063,00 грн, тобто 65 %, а частка відповідача 112 937,00 грн., тобто 35%.

За період спільного проживання сторонами у справі було набуте рухоме майно для проживання у Квартирі: гардини та занавіски вартістю 8000 грн, холодильник вартістю 6000 грн, пральна машина вартістю 4000 грн, м`який меблевий куточок вартістю 6000 грн, музичний центр вартістю 1500 грн.

З квітня 2012 року родина орендувала квартиру АДРЕСА_2 , де також знаходиться спільне рухоме майно, придбане в період спільного проживання з квітня 2012 до липня 2014 року на загальну суму 78852 грн.

Також протягом 2014 року подружжям спільно за рахунок заробітної плати були накопичені кошти в національній валюті та доларах США на загальну суму 38 590,00 грн. (станом на 02.12.2016 року курс НБУ 1 доларів США складав 26,88 грн.) Ці кошти були 19 серпня та 18 вересня 2014 року зняті відповідачкою з депозитних рахунків та привласненівідразу після припинення спільного проживання та ведення господарства, тобто після 15 серпня 2014 року.

Після припинення спільного проживання та ведення господарства Відповідачка продовжувала отримувати кошти від оренди спільної сумісної власності подружжя, тобто квартири АДРЕСА_1 , отримуючи їх на свої особисті рахунки. За період з 15 серпня 2014 року до грудня 2016 року відповідач отримала 125200 грн. доходу від оренди спірної квартири, крім того, за три місяці оренди у 2017 році вона отримала щонайменше ще 12 000,00 грн. Всього з липня 2014 року до квітня 2017 року Відповідачка отримала 125 200,00 грн. чистого доходу з оренди майна, яка з спільною сумісною власністю подружжя.

Крім того, у володінні та користуванні батьків відповідача знаходиться позичена подружжям грошова сума 149 000,00 грн., яка повинна бути поділена між ними порівну, тобто по 74 500,00 грн.

Позивач вважає, що справедливим є наступний розподіл майна подружжя:

2/3 часту вартості квартири за адресою: АДРЕСА_3 вартістю 340000 грн за дійсними цінами на теперішній час, підлягає розподілу на користь позивача;

1/3 частка вартості квартириза адресою: АДРЕСА_3 , вартістю 170 000,00 грн., за цінами на теперішній час, підлягає розподілу на користь відповідачки;

вартість рухомого майна, що знаходиться в квартирі за адресою: АДРЕСА_3 дійсною вартістю 25 500,00 грн. підлягає поділу порівну, тобто по 12 250,00 грн. кожному;

спільно нажиті кошти і привласнені відповідачкою на суму 2 438,00 та 1 345,00 доларів США ( станом на 02.12.2016 року 1 долар США дорівнював 26,88 грн.), що дорівнює 36 153,00 грн. підлягають розподілу між позивачем та відповідачкою порівну, тобто по 19 295,00 грн. кожному;

кошти, позичені батькам відповідачки родині ОСОБА_4 , підлягають рівному розподілу між подружжям, тобто по 74 500,00 грн.;

кошти від оренди квартири за адресою: АДРЕСА_3 за період з липня 2014 року до квітня 2017 року (34 місяці оренди), що надходили на особисті рахунки відповідачки у Приватбанку в сумі 125 200,00 грн. підлягають рівному розподілу між позивачем та відповідачкою, тобто по 62 600,00 грн. кожному;

спільно нажите майно дійсною вартістю 78 852 грн., що на час подання позову знаходилося за місцем проживання позивача в АДРЕСА_4 розподілити порівну, але оскільки все майно в даний час знаходиться у володінні і користуванні відповідачки, зобов`язати її відшкодувати 39 426,00 грн. на користь позивача або передати повністю у власність відповідачки з відповідною компенсацією 50% вартості цього майна іншим майном для позивача.

Оскільки квартира за адресою: АДРЕСА_3 є неподільною річчю, частка відповідачки є незначною і не може бути виділена в натурі, спільне володіння та користування цим майном є неможливим, припинення права відповідачки на частку в цьому майні не завдасть істотної шкоди її інтересам та інтересам дитини, оскільки протягом багатьох років вони в квартирі не проживають, позивач просив суд відповідно до ст. 365 ЦК України виділити йому у власність всю квартиру з відповідною компенсацією частини її вартості, що мала б належати відповідачці, тобто 170000,00 грн, та компенсації 50 % вартості майна, що знаходиться у цій квартирі, тобто 12250,00 грн, в загальній сумі 182 250,00 грн. за рахунок:

відмови позивача на користь відповідачки від 50 % коштів, отриманих протягом липня 2014 квітня 2017 року за оренду квартири, що складає 62 600,00 грн.;

відмови позивача на користь відповідачки від 50% вартості спільно нажитого рухомого майна, що знаходиться в її володінні і користуванні в АДРЕСА_4 на суму 39 426,00 грн;

відмови позивача на користь відповідачки від права власності та вимоги 50% суми позичених батьком відповідачки коштів на суму 74 500,00 грн;

відмови позивача на користь відповідачки від 50% коштів, що привласнені відповідачкою на суму 19 295,00 грн. з депозитних рахунків в Приватбанку, які були відкриті під час шлюбу з позивачем та зняті відповідачкою 19 серпня та 18 вересня 2014 року після припинення спільного проживання та ведення господарства.

Загальна вартість майна та майнових прав від яких відмовляється позивач на користь відповідача складає 195821 грн.

Остаточно ОСОБА_2 просив: 1). визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 та майно, яке знаходиться в ній на загальну суму 25500 грн. 2). визнати за ОСОБА_2 : - в рахунок погашення її частки у вартості квартири, тобто погашення 170 000,00 грн. та 50% вартості майна, що є в цій квартирі на суму 12 250,00 грн. право власності на: СВЧ пічка Goreniе, вартістю 1 759,00 грн.; електром`ясорубка Bosch, вартістю 6 489,00 грн.; два зволожувачі повітря, вартістю 12 084,00 грн.; набір посуду, вартістю 11 574,00 грн; набір столових приладів BerenHoff, вартістю 8 572,00 грн.; набір каструль Zinger, вартістю 5 000,00 грн; набір столових приладів, вартістю 1 600,00 грн; чайник Zinger, вартістю 1 064,00 грн; електрочайник Delonghi вартістю 4 999.00 грн; 2 комплекти постільної білизни вартістю по 7 193,00 грн, всього 14 386,00 грн.; дві ковдри вартістю по 596,00 грн. кожна, всього 1 192, 00 грн; дві подушки вартістю по 249,00 грн. кожна, всього 498,00 грн; ноутбук HP, вартістю 6 012,00 грн; два жорстких дисководи вартістю по 1 000,00 грн. кожний, всього 2 000,00 грн; багатофункціональний пристрій HP (принтер, сканер, ксерокс), вартістю 4 494,00 грн; - право власності на всю суму коштів, отриманих нею від оренди квартири АДРЕСА_1 протягом 34 місяців з липня 2014 року до квітня 2017 року в сумі 125 200, 00 грн.;- право власності на суму 38 590,00 грн., знятих нею з депозитних рахунків в Приватбанку 19 серпня та 18 вересня 2014 року після припинення спільного проживання та ведення господарства; право власності та право вимоги на суму позичених її батькам коштів в сумі 149 000,00 грн.;

02 березня 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання квартири АДРЕСА_1 особистою приватною власністю, поділ майна та стягнення коштів (а.с. 4953, том 1).

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2019 року зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_2 про визнання квартири АДРЕСА_1 особистою приватною власністю, поділ майна та стягнення коштів залишений без розгляду.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 лютого 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_5 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Судове рішення в частині поділу спірної квартири мотивовано тим, що квартира АДРЕСА_1 була придбана сторонами під час їх перебування у шлюбі, відповідачем не наведено суду обставин на спростування презумпції права спільної сумісної власності цього майна. Тому суд дійшов до висновку , що вказана квартира підлягає поділу між Позивачем та Відповічкою в рівних частинах та задовольнив позов в цій частині. У задоволені решти позовних вимог відмовлено, оскільки в супереч вимог закону позивач не надав належних та допустимих доказів на їх підтвердження.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на Ѕ частину спірної квартири. В іншій частині судове рішення не оскаржується та відповідні доводи апеляційна скарга не містить.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм материального права. Зроблені судом висновки не відповідають встановленим у справі обставинам. А саме, судом не дана належна оцінка тому, що 07 лютого 2014 року та 19 серпня 2014 року ОСОБА_2 незаконно привласнив належні їй особисті грошові. Самостійно, в той час коли шлюбні відносини були лише фактично припинені, здійснив відчуження належного подружжю автомобілю та грошові кошти використав не в інтересах сім`ї. Спірна квартира була придбана за рахунок її особистих коштів, оскільки кошти знаходились на рахунках відкритих на її ім`я, що підтверджено належними доказами, але суд цим доказам оцінки не дав та зробив помилковий висновок про спільну сумісну власність сторін на квартиру.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Зазначає, що той з подружжя, хто оспорює презумпцію права спільної сумісної власності, повинен доводити в суді обставини на які посилається. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2019 року зустрічний позов ОСОБА_2 про визнання особистою приватною власністю квартири залишено без розгляду, у зв`язку з чим суд першої інстанції розглянув позов межах позовних вимог за первісним позовом. Відповідач не оскаржує висновки суду першої інстанції, що з листопада 2009 року до укладання шлюбу сторони мали спільний бюджет, вели спільне господарство, були пов`язані виконанням взаємних прав і обов`язків та спільним побутом, тобто між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. В матеріалах справи відсутні конкретні банківські документи, які підтверджують те, що в матеріалах справи відсутні конкретні банківські документи, які підтверджують те, що на рахунках ОСОБА_2 саме на час укладання договору купівлі-продажу була сума 52583 дол. США. ОСОБА_2 не зазначає про джерело коштів на цих рахунках. Обставини викладені у апеляційній скарзі не належать до предмету спору щодо поділу спірної квартири.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд керується ст. 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач і відповідач з 25 вересня 2010 року по 20 березня 2015 року перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 березня 2015 року та рішенням апеляційного суду м. Києва від 13 жовтня 2015 року. Шлюбні стосунки та ведення спільного господарства між сторонами припинилися 15 серпня 2014 року, що ними також не заперечується.

Також судом першої інстанції встановлено, що сторони до реєстрації шлюбу, спільно проживали та вели господарство з листопада 2009 року, тобто за 10 місяців до реєстрації шлюбу. З листопада 2009 року по 15 серпня 2014 року сторони мали спільний бюджет, вели спільне господарство, були пов`язані виконанням взаємних прав і обов`язків та спільним побутом, тобто між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Доводи апеляційної скарги не містять будь-яких заперечень з цього приводу.

Спірна квартира була придбана на підставі договору купівлі продажу від 04.11.2011, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Маслак Н.В. 04 листопада 2011 року за відповідачем в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» зареєстроване право власності на придбану квартиру, про що свідчить витяг № 31925786 від 04.11. 2011 року про державну реєстрацію прав (реєстраційний номер: 35055232).

Згідно з п.1 договору купівлі-продажу квартири від 04 листопада 2011 року ОСОБА_5 передав у власність ОСОБА_2 , а остання прийняла у власність однокімнатну ізольовану квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 16,9 кв.м, загальною площею 33,1 кв.м, та сплатила обумовлену грошову суму. Як вказано у п. 3 договору, продаж здійснено за 324 000 гривен, що за згодою сторін складає еквівалент 40 500 доларів США, які ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_2 повністю ще до підписання цього договору.

Як вказано в п. 12 цього договору купівлі продажу, згода чоловіка набувача на придбання квартири підтверджується заявою згодою ОСОБА_1 .

Як вказано в уточненій позовній заяві від 10.04.2017 року, спірна квартира була придбана на спільно зароблені кошти та акумульовані на депозитному рахунку відповідачки під час перебування у цивільних шлюбних відносинах та в шлюбі з Позивачем, тобто за кошти, що були спільною сумісною власністю позивача та відповідача на суму 225 874,00 грн.

Під час судового розгляду справи суд обґрунтовано виходив з того, що позивач не надав належних та допустимих доказів, які б безспірно свідчили про те, що він сплатив у рахунок вартості спірної квартири кошти, що належали йьому особисто у розмірі 98126 грн, та зробив правильний висновок, що ОСОБА_2 не спростував презумпцію спільності майна, придбаного у період спільного проживання та шлюбу. Рішення суду в цій частині не оскаржується.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Пунктами 22, 23, 24 Постанови ПВС України від 21.12.2007 року №11 « Про судову правктику застосування судами законодавства при розгляді справ про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 6972 СК України та ст. 372 ЦК України.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири та транспортні засоби тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто, конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Таким чином, тягар доказування у справах даної категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц, а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Крім того, Верховний Суд України у справі № 6-843цс17 від 24 травня 2017 року вказує, що у сімейному праві діє презумпція права спільної сумісної власності майна подружжя, що не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. Таким чином, той з подружжя, хто оспорює презумпцію права спільної сумісної власності, повинен доводити в суді обставини, проти яких заперечує.

Згідно з ч.1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 статті 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Згідно з ч.1 статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Спосіб та порядок поділу спільного сумісного майна подружжя зазначені в статті 71 СК України, відповідно до якої майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

У відповідності до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не передбачено законом або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Отже, майно, яке належить подружжю на праві спільної сумісної власності, може бути поділене між сторонами. Загальна ідея поділу майна полягає у припиненні режиму спільності й виникненні на його основі режиму роздільності майна. Кожен із подружжя після поділу майна стає власником тієї чи іншої речі або сукупності речей і не пов`язує свої дії щодо володіння, користування та розпорядження майном з іншим із подружжя.

Поділ спільного майна подружжя може бути здійснено під час існування шлюбу, у процесі його розірвання, а також після розірвання шлюбу.

При поділі майна суд в першу чергу визначає майно подружжя, яке підлягає поділу. При поділі майна подружжя мають встановлюватися, зокрема: речі (окрема річ або сукупність речей), які належать подружжю на праві спільної сумісної власності.

Поділ майна здійснюється з урахуванням вартості речей, які належать подружжю на праві спільної власності.

Поділ майна подружжя здійснюється в два етапи: по-перше, суд визначає розмір часток чоловіка та жінки в праві на майно, і, по-друге, здійснює поділ майна відповідно до встановлених часток. При визначенні розміру часток кожного з подружжя суд виходить з того, що відповідно до законодавства частки майна дружини та чоловіка є рівними (ч. 1 ст. 70 СК України). Це правило не змінюється і в тому разі, якщо один із подружжя не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (ч. 1 статті 60 СК).

За правилами ч. 1 статті 82 ЦПК України, кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд у рішенні повинен вказати, якими доказами підтверджено, що в указаний період сторони мали спільний бюджет, вели спільне господарство, були пов`язані виконанням взаємних прав і обов`язків та спільним побутом, тобто між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в результаті перегляду справи №522/25049/16-ц у постанові від 27 лютого 2019 року (касаційне провадження №61-11607св18).

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги щодо придбання майна за особисті кошти ОСОБА_2 , колегія суддів зазначає наступне.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги та доводів заперечень на позовну заяву відповідачкою та її представником надано виписки про рух коштів на її депозитному рахунку у ПАТ КБ «ПриватБанк» за період з 01.03.2010 (т.1 а.с. 102-115).

Майно предмети матеріального світу, які перебувають у власності суб`єкта права (фізична особа, юридична особа, держава, територіальна громада, Український народ), у тому числі: окрема річ, сукупність речей, майнові права та обов`язки, гроші і цінні папери, а також майнові права на них.

Разом з тим, судом першої інстанції було встановлено, що сторони з листопада 2009 року по 15 серпня 2014 року сторони мали спільний бюджет, вели спільне господарство, були пов`язані виконанням взаємних прав і обов`язків та спільним побутом, тобто між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. З листопада 2009 року сторонами було спільно накопичено з метою придбання житла для родини грошові кошти у розмірі 225874 грн, які є спільною сумісною власністю сторін.

Встановлені судом першої обставини відповідачем не оскаржувались які під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і під час звернення до суду з апеляційною скаргою.

Відповідачкою не спростована презумпція права спільної сумісної власності подружжя на грошові кошти накопичені як під час перебування у відносинах притаманних пожружжю , так і під час перебування у зареєстрованому шлюбі.

Відкриття депозитних рахунків лише на ім`я відповідачки не є достатнім доказом для спростування презумпції спільної сумісної власності. Тягар доказування у цій справі покладено саме на ОСОБА_2 , яка заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

З урахуванням вищезазначеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що грошові кошти накопичені на рахунках відкритих на ім`я відповідачки були спільною власністю подружжя, які в подальшому були використані в інтересах сім`ї для придбання спірного жила.

Доказів того, що грошові кошти належали особисто ОСОБА_2 та їх походження, суду надано не було. Будь-яких посилань щодо походження грошових коштів апеляційна скарга також не містить.

При цьому, до звернення позивача до суду з позовом про поділ майна подружжя, відповідачка вважала спірну квартиру спільним майном подружжя, що підтверджується даними заяви про збільшення позовних вимог у справі за її позовом до Дніпровського районного суду м. Києва 12 жовтня 2014 року (а.с. 141143, том1). В заяві про збільшення позовних вимог ОСОБА_2 вважаючи квартиру спільним майном подружжя, просила відступити від рівності часток, виділивши їй, з урахуванням інтересів неповнолітньої дитини, 2/3 частини спірної квартири. Проте у дійсній справі відповідачка вважає, що квартира належить лише їй особисто, що є зовсім протилежною і непослідовною позицією.

Суд першої інстанції, у свою чергу, надав належну оцінку вказаним обставинам та дійшов правильного висновку, що частки позивача і відповідача у спільному майні є рівними, оскільки спірна квартира була придбана за спільні кошти, які є спільним майном подружжя, та спірне нерухоме майно було придбано в інтересах сім`ї.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 про зняття позивачем грошових коштів з особового рахунку відповідача у 2014 році та відчуження автомобілю під час припинення фактичних шлюбних відносин, то останні не є підставою для зміни чи скасування судового рішення з урахуванням підстав та предмету позову. Вказані обставини могли бути предметом розгляду та враховані судом першої інстанції у випадку звернення відповідача до суду з відповідним позовом про поділ майна подружжя або якщо спірний автомобіль та зазначені грошові кошти були предметом поділу. Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що зустрічна позовна заява ОСОБА_2 про визнання квартири особистою приватною власністю, поділ майна та стягнення коштів залишена ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2019 року без розгляду.

З урахуванням вищезазначеного, обставин на які посилається ОСОБА_2 в обґрунтування своїх доводів не були предметом розгляду суду першої інстанції, оскільки з позовними вимогами щодо поділу зазначеного майна ОСОБА_1 не звертався.

Посилання в апеляційній скарзі, що ОСОБА_2 не був зареєстрований у спірній квартирі не є підставою для спростування презумпції права спільної сумісно власності.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 375 ЦПК України).

Зважаючи на зазначене, колегія суддів вважає, що в межах доводів апеляційної скарги правові підстави для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги відсутні, а обставин, відповідно до вимог ч. 4 ст. 367 ЦПК України, згідно яких суд не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, встановлено не було.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку в випадках передбачених частиною 3 статті 389 ЦПК України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Повний текст постанови складений 11 листопада 2020 року.

Головуючий- О.Ю. Тичкова

Судді - І.В. Бурлака

Н.П. Пилипчук