Справа №345/4646/19
Провадження № 2/345/69/2020
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11.02.2020 року м.Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого - судді Миговича О.М.

секретаря - Бабійчук Л.В.

з участю: позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

представника відповідача - Зозуля Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Калуші справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Волочинськ-АГРО» про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні з роботи, суд -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з вищенаведеним позовом.

Свої вимоги мотивує тим, що він працював різноробочим у ТОВ «Сільськогосподарська виробнича компанія «Ранок» У серпні 2007 року позивач звільнився з роботи. Однак «Сільськогосподарська виробнича компанія «Ранок» не провела з ним повний розрахунок при звільненні з роботи, не заповнила його трудову книжку, не внесла запис про звільнення з роботи, не вказавши причину звільнення, номер та дату наказу про звільнення.

Вважає, що відповідач не провів з ним розрахунок при звільненні з роботи в грошовій формі. Тому просить стягнути з відповідача, середній заробіток за затримку розрахунку при звільнення з роботи за весь період затримки розрахунку.

У судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просить позов задоволити з наведених в позовній заяві підстав. Також вважає безпідставну вимогу відповідача про застосування строків позовної давності при вирішення даного спору. Відповідач не надав суду жодного доказу проведення з позивачем розрахунку при звільненні з роботи. Тому за відсутності фактичного розрахунку, перебіг строку звернення до суду не почався.

Представник відповідача позов не визнав, суду пояснив, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні можливо сплатити лише у випадку наявності такої затримки виплати належних працівникові при звільненні сум. Проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. Крім цього позивачем не надано будь-яких доказів щодо фактичного припинення трудової діяльності з відповідачем саме в зазначений час.

Також вважає, що позивач пропустив строк звернення до суду. Позивач станом на серпень 2007 року знав про начебто порушення свого права, тому з огляду на перебіг трьохмісячного строку для звернення до суду з даною вимогою починається з серпня 2007 року та сплив у листопаді 2007 року. Просить у задоволенні позову відмовити.

Суд, вислухавши позивача, представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач з 17.03.2007 року перебував із ТОВ «Сільськогосподарська виробнича компанія «Ранок»правонаступником якогоє Товариство з обмеженою відповідальністю «Волочинськ-АГРО» у трудових відносинах, що підтверджується записами у трудовій книжці (а.с.4).

Згідно ст.116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у ційстатті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Відповідно до ст.117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середнійзаробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Тобто, як вбачається з вказаної вище норми середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні можливо сплатити (стягнути) лише у випадку наявності такої затримки виплати належних працівникові при звільненні сум.

В позовній заяві позивач просить стягнути саме середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні, про те не просить стягнути саме суму заробітку начебто затриману роботодавцем при звільненні. В даному випадку такі позовні вимоги не співвідносяться з положеннями ст.ст.116 та 117 КЗпП України, оскільки, якщо відсутній сам борг із заробітної плати, то яким чином може виникнути затримка у його виплаті позивачу.

Відповідно до ст.ст.12, 81, 82 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд приходить до висновку, що передбачених законом підстав для стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні з роботи судом не встановлено, оскільки позивачем не доведено факту припинення трудових відносин з відповідачем у зазначений період, що не є підставою для стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні з роботи, а тому в задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Представником відповідача подано заяву про пропущення позивачем тримісячного строку звернення до суду з даним позовом, передбаченим ч. 1 ст. 233 КЗпП, а тому, вирішуючи питання про необхідність застосувати до вимог позивача позовної давності, суд виходить з наступного.

Встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін.

Згідно ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

В свою чергу середній заробіток за весь час затримки не є заробітною платою, не належить до структури заробітної плати, а є своєрідною штрафною санкцією для роботодавця за порушення ним строків розрахунку з працівником при звільненні останнього.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлюється тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Однак суд, приходить до висновку, що до даного спору строк позовної давності не застосовуються, оскільки не встановлено коли саме звільнено позивача, коли саме і якого числа відповідач провів з ним розрахунок.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 258, 259, 263, 264, 265, 354 ЦПК України, суд,-

р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Волочинськ-АГРО» про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні з роботи - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Івано-Франківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий