ПОСТАНОВА

Іменем України

24 грудня 2020 року м. Кропивницький

справа № 405/6929/18

провадження № 22-ц/4809/1610/20

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Черненка В.В.

суддів: Єгорової С.М., Чельник О.І.

секретар Гончар В.В.

учасники справи:

ОСОБА_1 , представник - ОСОБА_2

ОСОБА_3 , представник - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Созінової Галини Іполитівни в інтересах ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 01.03.2019, суддя Іванова Л.А., по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору виконавчий комітет міської ради м. Кропивницький про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, виконавчий комітет міської ради м. Кропивницький про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення.

На обґрунтування позовних вимог зазначив, що позивач на підставі свідоцтва про право власності на житло від 08 липня 1999 року № 177 є власником житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , в якому зареєстрований відповідач, який фактично з липня 2016 року в зазначеній квартирі не проживає.

Позивач зазначив, що відповідач не сплачує за комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню квартири, при цьому зазначена обставина (факт реєстрації відповідача за зазначеною вище адресою), порушує його права власника, а так само впливає на оформлення позивачем субсидії на житлово-комунальні послуги. Місце проживання та перебування відповідача невідомо.

Просив суд визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_1 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 01.03.2019 позов задоволено.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції у зв`язку з порушенням норм процесуального та матеріального права. Зазначено, що ОСОБА_5 не було відомо про даний позов, оскільки копії позовної заяви та повістки в суд він не отримував. Відповідач знаходиться у шлюбі з ОСОБА_6 . Вся родина: відповідач ОСОБА_5 , його дружина та доньки проживають за одною адресою, у спірній квартирі більше двадцяти років. ОСОБА_3 ніколи не виїздив зі спірної квартири, що підтверджується довідкою КП ЖЕО №2. Більше того, комунальні послуги за спірну квартиру сплачуються з розрахунку 5-ти осіб. ОСОБА_3 працює з 2010 року по теперішній час на заводі АТ «Гідросила» та відповідно довідки значиться, що він проживає за адресою АДРЕСА_1 .

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 27.10.2020 по справі відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 17.11.2020 справу призначено до розгляду.

Позивач не скористався правом надання відзиву на апеляційну скаргу згідно ст.. 360 ЦПК України.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції встановив, що відповідно до ордеру № 1817, виданого виконавчим комітетом Кіровоградської міської ради депутатів трудящих 15.12.1979 року, на підставі рішення виконкому міської ради депутатів трудящих від 11.12.1979 року № 1275, ОСОБА_1 дозволено зайняти квартиру АДРЕСА_2 .

Крім того, відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 08.07.1999 року, видане згідно з розпорядженням від 08.07.1999 року № 177 квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_1 .

Відповідно до довідки КП «ЖЕО № 2» міської ради міста Кропивницького від 12 червня 2018 року № 2783 виданої на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , до складу сім`ї останнього належать: донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зять ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , онука ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , онука ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Поряд з цим, факт не проживання ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , в квартирі, яка належить на праві приватної власності позивачу ( ОСОБА_1 ) підтверджується актом про не проживання особи від 27.02.2019 року, складеним сусідами позивача ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які проживають в квартирах АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 і які відповідно підтвердили, що за адресою АДРЕСА_1 ОСОБА_3 не проживає з липня 2016 року.

Суд першої інстанції зазначив, що під час судового розгляду достеменно встановлено, що відповідач ОСОБА_3 , який набув права користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_2 , не проживає в зазначеній квартирі з липня 2016 року, та не використовує житло за цільовим призначенням для проживання, а так само не встановлено, що відповідач претендував на користування зазначеною квартирою, або ж намагався вселитися в квартиру, або ж відсутній за вказаною вище адресою з поважних причин, приймаючи також до уваги, що між сторонами не було встановлено іншого порядку втрати права на користування житлом, ніж той, який встановлений Законом, а тому суд дійшов до висновку про те, що існують передбачені законом підстави для задоволення позовних вимог позивача ОСОБА_1 про визнання відповідача ОСОБА_3 таким, що втратив право користування відповідним житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_2 .

Справа розглядалась судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог

Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним нормам процесуального права.

Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 08.07.1999 року, видане згідно з розпорядженням від 08.07.1999 року № 177 квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_1 .

Відповідно до довідки КП «ЖЕО № 2» міської ради міста Кропивницького від 12 червня 2018 року № 2783 виданої на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , до складу сім`ї останнього належать: донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зять ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , онука ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , онука ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

З матеріалів справи вбачається, що позивач на підтвердження позову посилається на акт про не проживання особи від 27.02.2019 року в якому зазначено, що ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстрований, однак не проживає з липня 2016 року за адресою АДРЕСА_1 . Зазначений акт підписаний мешканцями зазначеного будинку - ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .

Суд першої інстанції дійшов висновку, що зазначений доказ є достатніми підставами для того, щоб задовольнити позов.

Однак суд першої інстанції дослідивши зазначений доказ не встановив дійсні обставини по справі. Не перевірив, чи дійсно відповідач з 2016 року відсутній за місцем своєї реєстрації та проживання. оскільки відповідно довідки КП «ЖЕО № 2» міської ради міста Кропивницького від 12 червня 2018 року № 2783 виданої на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , до складу сім`ї останнього належать: донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зять ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , онука ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , онука ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Встановлені обставини свідчать, що станом на день видачі довідки відповідач належав до членів сім`ї позивача і мешкали вони за однією адресою.

Крім того з матеріалів справи вбачається, що відповідач по справі не був належним чином повідомлений про день та час розгляду справи, чим були порушені права відповідача по справі, оскільки відповідач не мав змоги надати свої докази на заперечення проти позову.

Відповідач по справі на спростування висновків суду першої інстанції зазначив, що він разом із своєю сім`єю: дружиною, доньками та позивачем проживають за адресою: АДРЕСА_1 .

На підтвердження зазначених обставин надав довідку видану КП «ЖЕО № 2» міської ради міста Кропивницького від 13.10.2020 №548.

Зазначив, що з квартири АДРЕСА_2 , він нікуди не виїжджав. Має постійне місце роботи в АТ «Гідросила» з 08.09.2010 року і по дійсний час.

В судовому засіданні позивач пояснив, що відповідач є його зятем.

З відповідачем у нього неприязні стосунки, оскільки той не бажає приймати участь в утриманні квартири. Не бажає, щоб відповідач проживав у квартирі власником, якої він є одноособово.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Ухвалюючи рішення про визнання відповідача таким, що втратив право на користування квартирою, суд першої інстанції не звернув уваги, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин викладений в позові, зокрема відсутності відповідача без поважних причин у спірній квартирі з липня 2016 року.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується лише на підставі одного доказу, а саме акту від 27.02.2019 року, який не можливо визнати як належний та допустимий доказ на підтвердження позовних вимог. Зокрема, особи зазначені в акті в судовому засіданні на підтвердження викладених в акті обставин в якості свідків не були допитані в суді та не попереджались судом про кримінальну відповідальність.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Так, ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначив, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла.

Приймаючи до уваги встановлені обставини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що підстави для задоволення позову відсутні у зв`язку з ненаданням позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності відповідача за місцем проживання без поважних причин більш як один рік.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Приймаючи до уваги встановленні обставини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції не встановив дійсні обставини по справі, неправильно застосував норми матеріального права та допустив порушення норм процесуального права при розгляді справи, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Созінової Галини Іполитівни в інтересах ОСОБА_3 , задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 01.03.2019 скасувати. Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору виконавчий комітет Міської ради м. Кропивницького про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених ст..389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: