Постанова

Іменем України

04 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 203/4534/16

провадження № 61-5175св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Усика Г. І. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

треті особи - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Рябих Вероніка Михайлівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Барабаш Юлія Володимирівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду

від 05 лютого 2019 року у складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т.Р., Макарова М.О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2016 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування належної їй на праві власності квартири АДРЕСА_1 .

На обгрунтування позовних вимог зазначала, що вона є особою похилого віку, проживає одна, постійно хворіє. Маючи потребу у сторонньому догляді, вона прийняла пропозицію ОСОБА_6 укласти з нею договір довічного утримання, за умовами якого ОСОБА_6 зобов'язувалася щомісячно надавати їй допомогу у догляді за квартирою, придбавати продукти харчування та надавати іншу необхідну допомогу.

16 червня 2014 року ОСОБА_6 відвезла її до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Рябих В. М., де, як вона вважала, між ними був укладений договір довічного утримання. Однак, з моменту поїздки до нотаріуса, ОСОБА_6 жодного разу не відвідувала її і не надавала ніякої допомоги, а згодом пригрозила виселити її з помешкання у разі заявлення будь-яких претензій щодо неналежного виконання нею умов договору.

Звернувшись за консультацією до спеціаліста та отримавши довідку Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна

від 08 вересня 2016 року, їй стало відомо, що насправді 16 червня 2014 року вона видала довіреність, якою уповноважила ОСОБА_2 розпорядитися належною їй квартирою, наслідком чого стало укладення 18 червня 2014 року договору дарування між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , відповідно до якого вона подарувала дочці відповідача - ОСОБА_3 належну їй квартиру.

Оспорюваний договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рябих В. М., зареєстрований у реєстрі за № 2576, з боку дарувальника договір підписаний ОСОБА_2 , яка діяла від її імені за довіреністю від 16 червня 2014 року.

У подальшому, ОСОБА_3 відчужила подаровану їй квартиру на користь ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу від 28 вересня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Барабаш Ю. В., зареєстрованого у реєстрі за № 1839. Вважала зазначений договір фіктивним, оскільки він був укладений винятково з метою унеможливлення повернення належного їй майна.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла. Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2017 року до участі у справі як правонаступника позивача було залучено її спадкоємця за заповітом -

ОСОБА_1 .

Посилаючись на те, що ОСОБА_5 , будучи людиною похилого віку, помилялася щодо правової природи вчинених нею правочинів, а тому вони є незаконними, ОСОБА_1 , з урахуванням уточнених позовних вимог, просив:

- визнати недійсною з моменту її посвідчення довіреність від 16 червня 2014 року на право розпорядження майном, посвідчену приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рябих В. М. та зареєстровану у реєстрі за № 2463;

- визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 18 червня

2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рябих В. М., зареєстрований у реєстрі за № 2576;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу

Барабаш Ю. В., зареєстрований у реєстрі за № 1839; скасувати його державну реєстрацію;

- витребувати від ОСОБА_4 на його користь, як спадкоємця за заповітом, квартиру АДРЕСА_1 , та визнати за ним право власності на вказану квартиру;

- визнати за ним у порядку спадкування право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 01 червня 2018 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Рябих В. М., приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Барабаш Ю. В., задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування квартири від 18 червня 2014 року, укладений між ОСОБА_5 , від імені якої діяла ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рябих В. М., зареєстрований у реєстрі за

№ 2576.

Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_4 квартиру

АДРЕСА_1 , шляхом скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_4 на вказану квартиру.

У задоволенні позовних вимог про визнання недійсними довіреності, договору купівлі-продажу квартири, визнання права власності на майно у порядку спадкування за заповітом відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції у частині задоволених позовних вимог мотивовано тим, що ОСОБА_5 , як людина похилого віку та як особа, що за станом здоров`я потребувала стороннього догляду і матеріальної допомоги, погодилася на передачу квартири, яка є її єдиним житлом та у якій вона продовжувала проживати після укладення договору дарування, у власність ОСОБА_3 лише на умовах її довічного утримання, а тому укладаючи оспорюваний договір, помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між нею і відповідачкою, що є підставою для визнання договору дарування недійсним (аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі

№ 6-372цс16).

Спірний об`єкт нерухомості вибув з володіння ОСОБА_5 поза її волею, а тому пред`явлення позову до добросовісного набувача про витребування цього майна на підставі статті 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) є обгрунтованим та підлягає задоволенню шляхом скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_4 на вказану квартиру.

Рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним довіреності, договору купівлі-продажу, визнання права власності на майно у порядку спадкування за заповітом мотивовано тим, що закон не передбачає можливості визнання недійсними усіх правочинів, що були укладені без участі як сторони правочину особи, поза волею якої майно вибуло, а тому вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 28 вересня 2016 року є безпідставною. Форма і зміст довіреності від 16 червня 2014 року відповідають вимогам статей 244, 245 ЦК України, а отже відсутні підстави для визнання її недійсною. ОСОБА_1 у визначені законом строки звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, а отже в установленому законом порядку прийняв спадщину після смерті ОСОБА_5 , а тому має право оформити право власності на спадкове майно у позасудовому порядку.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 лютого 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 задоволено, рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 01 червня

2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Рябих В. М., приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Барабаш Ю. В., про визнання недійсними довіреності, договору дарування та договору купівлі-продажу квартири, витребування квартири з чужого незаконного володіння, визнання права власності на майно у порядку спадкування за законом відмовлено.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що видаючи на ім`я ОСОБА_2 нотаріально посвідчену довіреність від 16 червня 2014 року, ОСОБА_5 усвідомлювала та розуміла, що вона уповноважує

ОСОБА_2 бути її представником з усіх питань відчуження належної їй квартири (обмін, продаж, дарування). Матеріали справи не містять відомостей про наявність помилки або неправильного сприйняття ОСОБА_5 фактичних обставин оспорюваних правочинів (довіреності та договору дарування квартири), що вплинуло на її дійсне волевиявлення, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Узагальнені доводи касаційних скарг та аргументів інших учасників справи

У січні 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , у якій він просив скасувати постанову Дніпровського апеляційного суду

від 05 лютого 2019 року, залишити без змін рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 01 червня 2018 року, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обгрунтована посиланням на те, що вирішуючи питання про наявність чи відсутність помилки дарувальника, зокрема неправильного сприйняття ОСОБА_5 фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення на укладення договору дарування замість договору довічного утримання, апеляційний суд не врахував висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16, та не на надав належної оцінки тим обставинам, що спірна квартира була єдиним житлом ОСОБА_5 , будь-якого іншого житла вона не мала, до самої своєї смерті вона проживала у спірній квартирі, а отже не відбулося фактичної передачі дарунку ОСОБА_3. , як не відбулося і фактичної передачі квартири

ОСОБА_4 , після укладення договору купівлі-продажу квартири між ОСОБА_3. та ОСОБА_4 . Апеляційний суд також не взяв до уваги, що ОСОБА_5 не лише фактично проживала, а й була зареєстрована у спірному помешканні, тоді як ОСОБА_3. , ОСОБА_4 у зазначеній квартирі ніколи не проживали, а ОСОБА_4 навіть не з'являлася і не несла тягар утримання зазначеного житла.

Видана ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 довіреність на право розпорядження її майном від 16 червня 2014 року містила декілька варіантів дій повіреного щодо розпорядження майном, у який спосіб мала бути погоджена дійсна воля власника майна на його розпорядження, довіреність не містить. Суд не взяв до уваги пояснення ОСОБА_9 про те, що вона не мала наміру відчувати свою квартиру, вважала ОСОБА_3. своїм опікуном, оскільки вона деякий час надавала їй допомогу, а тому була згодна на передачу квартири у власність ОСОБА_3 лише на умовах договору довічного утримання.

У травні 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив на дану касаційну скаргу від ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , у якому відповідачі просили залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Відзив на касаційну скаргу мотивований тим, що текст довіреності прямо передбачає право повіреного здійснити відчуження квартири шляхом дарування на користь ОСОБА_3 , матеріали справи містять відомості, що підтверджують наявність волевиявлення ОСОБА_5 на таке дарування, а також спростовують її помилку щодо правової природи оспорюваного нею договору та його наслідків для сторін. ОСОБА_3 , будучи власником квартири за договором дарування, самостійно утримувала майно, сплачувала комунальні послуги, дозволила ОСОБА_9 продовжувати проживати у квартирі та допомагала їй. Зазначили також, що наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача, даний висновок зазначений у постановах Верховного Суду України від 02 березня 2016 року (справа № 3090цс15) та від 17 лютого 2016 року (справа № 6-2407цс15).

Вказували також на те, що суди не надали належної оцінки їх доводам про пропуск позивачем спеціальної позовної давності в один рік до позовної вимоги про визнання недійсним договору дарування, про застосування якої вони заявили у суді першої інстанції.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 04 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи.

Ухвалою Верховного Суду від 25 серпня 2020 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Рішення суду апеляційної інстанції у частині позовних вимог про визнання недійсними довіреності, договору купівлі-продажу квартири, визнання права власності на майно у порядку спадкування за заповітом залишених без задоволення у касаційному порядку не оскаржується, тому Верховним Судом не переглядається.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_5 , на підставі договору купівлі-продажу від 14 жовтня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гуніною В. І., зареєстрованого у реєстрі за №2428, належала квартира АДРЕСА_1 , у якій вона мешкала сама.

16 червня 2014 року ОСОБА_5 видала на ім`я ОСОБА_2 довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рябих В. М., зареєстрована у реєстрі за № 2463, якою доручила ОСОБА_2 бути її представником з питань відчуження належного їй майна (обміняти, продати) або подарувати на ім`я ОСОБА_3 , належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 .

18 червня 2014 року між ОСОБА_5 , від імені якої за довіреністю

від 16 червня 2014 року діяла ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 (обдаровувана) укладений договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рябих В. М., зареєстрований у реєстрі за № 2576, за умовами якого обдаровувана прийняла у дарунок квартиру АДРЕСА_1 .

02 вересня 2016 року ОСОБА_5 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Лозенко В. В., зареєстрований у реєстрі за № 2004, яким усе належне їй майно заповіла ОСОБА_1

28 вересня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Барабаш Ю.В., зареєстрований у реєстрі за

№ 1839, за умовами якого ОСОБА_3 передала у власність ОСОБА_4 квартиру

АДРЕСА_1 . Продаж квартири вчинено за 49 971,00 грн

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, спадщину після її смерті в установленому законом порядку прийняв спадкоємець за заповітом ОСОБА_1 .

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Вивчивши матеріали справи, доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Згідно зі статтею 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента, визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (частина перша статті 717 ЦК України).

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати у спірному житловому будинку після укладення договору дарування.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 14 листопада 2012 року у справі № 6-133цс12,

від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16.

Згідно зі статтею 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

ОСОБА_5 , правонаступником якої є ОСОБА_1 , обгрунтовувала позовні вимоги посилаючись на те, що вона помилилася щодо правової природи оспорюваного правочину, оскільки зважаючи на свій вік, стан здоров`я, потребу у сторонньому догляді й утримання, а також наявність квартири як єдиного житла, вважала, що укладає з ОСОБА_3 договір довічного утримання, а не договір дарування належної їй квартири, що є її єдиним житлом.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог у частині визнання недійсним договору дарування квартири від 18 червня 2014 року, укладеного між ОСОБА_5 , від імені якої діяла ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рябих В. М. та зареєстрованого у реєстрі за № 2576, суд першої інстанції, з урахуванням встановлених обставин справи, належним чином оцінивши наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності, дійшов обгрунтованого висновку щодо доведеності позивачем того, що укладення договору дарування не відповідало внутрішній волі ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, оскільки вона вважала, що укладає договір довічного утримання, за умовами якого ОСОБА_3 буде доглядати за нею, тобто помилялася щодо правової природи правочину.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції системно урахував наявні у справі обставини та надав їм належну оцінку, зокрема, що на час укладення оспорюваного договору дарування ОСОБА_5 була особою похилого віку, їй виповнилося 83 роки; спірна квартира є єдиним її житлом, іншого житла на дату вчинення правочину вона не мала; з моменту укладення оспорюваного договору дарування та до моменту смерті ОСОБА_5 продовжувала проживати у спірній квартирі, а отже фактичної передачі цієї квартири обдаровуваній, а у подальшому покупцю за договором купівлі-продажу квартири, не відбулося.

Наведене, як правильно зазначив суд першої інстанції, у сукупності підтверджує факт того, що ОСОБА_5 не мала наміру передавати безоплатно ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 , яка була її єдиним житлом, а її волевиявлення було направлено на укладення договору довічного утримання.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним оспорюваного договору дарування, апеляційний суд вищезазначеного не урахував, а тому дійшов помилкового висновку про недоведеність наявності помилки та неправильного сприйняття ОСОБА_5 істотних обставин оспорюваного правочину, зокрема його правової природи.

Посилання відповідачів у відзиві на касаційну скаргу на те, що суд першої інстанції необгрунтовано не застосував спеціальну позовну давність (пункт 5 частини другої статті 258 ЦК України) є безпідставними, оскільки позивач не заявляв вимог про розірвання договору дарування, до якої застосовується позовна давність в один рік.

Разом з тим, при вирішенні спору, суд першої інстанції не урахував, що як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18)).

Так, задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. Застосування вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння, виключає застосування інших вимог власника про визнання права власності чи інших вимог, спрямованих на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України.

Висновок про те, що захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України, викладений Верховним Судом України у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не вимагається.

З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог про визнання недійсним договору дарування квартири від 18 червня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рябих В. М. та зареєстрованого у реєстрі за № 2576, оскільки визнання недійсними зазначеного правочину не призводить до відновлення порушеного права власності позивача на спірне нерухоме майно, а тому такий спосіб захисту порушених прав не є ефективним.

Основним речово-правовим способом захисту права власності є віндикаційний позов. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Витребування майна від добросовісного набувача залежить від обставин вибуття майна з володіння власника та оплатності (безоплатності) придбання цього майна набувачем.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатними договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Установивши, що на дату укладення оспорюваного договору дарування, ОСОБА_5 не мала волевиявлення на безоплатну передачу у власність

ОСОБА_3 квартириАДРЕСА_1 , суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність визначених законом підстав для витребування у ОСОБА_4 , як добросовісного набувача, на користь спадкоємця померлої ОСОБА_5 - ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 .

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково, і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Ураховуючи, що у частині вирішення позовної вимоги ОСОБА_1 про витребування майна, апеляційний суд помилково скасував рішення суду першої інстанції, яке відповідає вимогам закону, постанова Дніпровського апеляційного суду від 05 лютого 2019 року у цій частині підлягає скасуванню, із залишенням у силі рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 01 червня 2018 року.

Апеляційний суд правильно відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у частині визнання недійсним договору дарування, однак неправильно застосував норми матеріального права, а тому Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає необхідним змінити оскаржуване судове рішення у зазначеній частині, виклавши мотивувальну частину постанови Дніпровського апеляційного суду

від 05 лютого 2019 року у редакції цієї постанови.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 412, 413, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 лютого 2019 рокув частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про витребування майна скасувати, залишити у цій частині в силі рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 01 червня 2018 року.

Мотивувальну частину постанови Дніпровського апеляційного суду

від 05 лютого 2019 рокуу частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування квартири змінити, виклавши її у редакції цієї постанови.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: Г. І. Усик

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко