ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«11» лютого 2020 року

м. Харків

справа № 641/8267/18-ц

провадження № 22ц/818/1054/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Кіся П.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря - Колосовської А.Р.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 19 листопада 2019 року в складі судді Курганникової О.А.

в с т а н о в и в:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що він у 2004 році познайомився зі ОСОБА_2 , та вони почали мешкати разом без реєстрації шлюбу.

У липні 2004 року ОСОБА_2 повідомила йому про свою вагітність, а ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась дочка ОСОБА_3 , в свідоцтві про народження якої він був записаний батьком за його заявою, адже був впевнений у своєму батьківстві.

Зазначив, що з роками став помічати відсутність будь-яких схожих рис з дочкою, тому вирішив звернутися до спеціалістів для підтвердження свого батьківства та отримав висновок лабораторії «UFC Laboratory» від 12 грудня 2014 року, згідно якого він не є біологічним батьком ОСОБА_3 .

Вказав, що рішенням суду за його позовом виключено з актового запису про народження ОСОБА_4 відомості про нього як про батька.

Зазначив, що ОСОБА_2 протягом десяти років вводила його в оману, внаслідок чого він зазнав моральних страждань, які виявились в сильному душевному хвилюванні та призвели до невротичних розладів. Вказані обставини стали відомі його друзям, родичам та колегам, що призвело до приниження його честі та гідності.

Вказав, що через зазначені обставини розпалась їхня сім`я, а також він позбавлений можливості вільно та в достатній кількості спілкуватися зі своєю молодшою дочкою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка залишилась проживати зі ОСОБА_2 .

Крім того, він, вважаючи ОСОБА_4 своєю дитиною, протягом всього часу від її народження та до моменту встановлення факту відсутності батьківства забезпечував її матеріально.

Зазначив, що протягом 2005-2017 років працював у Комунальному закладі охорони здоров`я Харківському обласному бюро судово-медичної експертизи на посаді експерта, та був єдиним годувальником родини з чотирьох осіб. Згідно довідки про доходи загальна сума його доходу за вказаний період склала 549 492,65 грн, тобто ј частина, витрачена на ОСОБА_6 Єлизавету становить 137 373,00 грн.

Просив стягнути зі ОСОБА_2 на його користь матеріальну шкоду у розмірі 137 373,00 грн та моральну шкоду у розмірі 201 042,00 грн.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 19 листопада 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто зі ОСОБА_2 на його користь моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн та судовий збір у розмірі 100,00 грн, в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 та ОСОБА_1 подали апеляційні скарги. ОСОБА_2 просила рішення суду скасувати частково, а саме в частині стягнення з неї моральної шкоди і ухвалити у відповідній частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 в цій частині, в іншій частині рішення суду залишити без змін. ОСОБА_1 просив рішення скасувати частково та ухвалити в частині відмови у відшкодуванні матеріальної шкоди нове рішення, яким задовольнити його вимоги щодо відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 137 373,00 грн.

Апеляційні скарги мотивовані тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

ОСОБА_2 вважала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув увагу на те, що саме вона звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу через психологічне та фізичне насильство в сім`ї, зловживання позивачем алкоголем та відмовилась від вимог в частині стягнення аліментів лише через психологічний тиск ОСОБА_1 , який погрожував не надавати дозволу на виїзд дітей за кордон; що після розлучення ОСОБА_1 просив у неї вибачення та намагався відновити стосунки між ними, а коли вона відмовилась, почав погрожувати; що на час реєстрації народження старшої дочки йому було достеменно відомо, що він не є її біологічним батьком; що матеріальну допомогу він припинив надавати з 2015 року; що під час розгляду справи за позовом ОСОБА_1 про виключення відомостей про нього як батька з актового запису про народження дитини та її зустрічним позовом про позбавлення батьківських прав встановлено, що позивач неодноразово лікувався від алкогольної залежності, притягувався до адміністративної відповідальності за керування автомобілем, у якому знаходились дочки, у нетверезому стані, його агресивну поведінку підтвердили свідки; що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про оспорювання батьківства лише з метою зменшення витрат по аліментам; що твердження позивача, що їх сім`я розпалась внаслідок її обману, є неправдивими, оскільки, отримавши 12 грудня 2014 року результати експертизи, він не звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу, натомість ініціювала розлучення саме вона, та з позовом у цій справі він також звернувся лише у 2018 році; що ОСОБА_1 не доведено завдання йому моральної шкоди внаслідок її протиправних дій; що сімейним законодавством передбачено можливість відшкодування моральної шкоди лише у певних випадках, до яких спірні правовідносини не належать.

ОСОБА_1 вважав, що він матеріально забезпечував ОСОБА_4 від її народження до моменту встановлення факту відсутності батьківства та протягом 2005-2017 років витратив на її утримання 137 373,00 грн, що складає ј частину його доходів за цей період, оскільки був єдиним годувальником родини з чотирьох осіб, а відповідачка жодного дня не працювала та не приймала матеріальної участі в утриманні дочки; що відповідачка знала, що він не є батьком ОСОБА_3 , однак навмисно поклала на нього обов`язок з її утримання.

31 січня 2020 року від ОСОБА_2 до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому вона зазначила, що період, за який ОСОБА_1 просив відшкодувати йому матеріальну шкоду з 2005 року по 2017 рік є недоведеним, оскільки шлюб зареєстровано у 2009 році, а розірвано у червні 2015 року. Вказала, що позивач не довів, що отримані ним кошти він витрачав на старшу дочку, зокрема, придбавав їй речі тощо. Житловий будинок, в якому вони проживали, визнано її особистою власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки за її кошти та кошти її батьків його придбано. Зазначила, що ОСОБА_1 багато років зловживає алкогольними напоями, внаслідок чого має психологічні розлади здоров`я і намагається будь яким способом помститися їй та дітям, про що свідчать численні судові справи за її позовом до колишнього чоловіка. Вказала, що стягуючи моральну шкоду, суд не звернув увагу, що заручниками в цій ситуації стають малолітні діти, які знаходяться на її матеріальному забезпеченні. Зазначила, що в СК України наведено вичерпний перелік підстав, за якими здійснюється відшкодування моральної шкоди, в якому не вказано такої підстави, як оспорювання батьківства.

В судове засідання учасники справи не з`явилися. Матеріали справи містять відомості про належне повідомлення учасників справи.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог закону, обставин справи, судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно задовольнити, апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення суду змінити.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у відшкодуванні майнової шкоди, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано недоведеністю розміру витрат, які ОСОБА_1 здійснив на утримання ОСОБА_7 , вважаючи її своєю дочкою.

Рішення суду в частині відшкодування моральної шкоди мотивовано тим, що ОСОБА_2 приховала той факт, що ОСОБА_1 не є біологічним батьком їхньої дитини.

Проте, з таким висновком суду в цій частині судова колегія не погоджується, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з травня 2004 року по 14 липня 2009 року проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, що встановлено рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2018 року, яке в цій частині залишено без змін постановою Апеляційного суду Харківської області від 11 липня 2018 року (а. с. 100-102, 103-107).

ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась ОСОБА_7 Її батьками згідно актового запису про народження № 224 від 13 квітня 2005 року вказані ОСОБА_1 та ОСОБА_2

ІНФОРМАЦІЯ_3 народилась ОСОБА_8 Її батьками згідно актового запису про народження № 384 від 15 червня 2007 року вказані ОСОБА_1 та ОСОБА_2

З 14 липня 2009 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 30 червня 2015 року. Вказаним судовим рішенням встановлено, що шлюбно-сімейні відносини між сторонами припинені з 14 березня 2015 року (а. с. 54).

З копії ДНК-тесту на батьківство ОСОБА_1 щодо ОСОБА_4 від 12 грудня 2014 року вбачається, що ймовірне батьківство цієї особи виключено, складає 0,00% (а.с.13).

У 2017 році ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Відділ державної реєстрації актів цивільного стану по Індустріальному та Немишлянському районах у місті Харкові Головного територіального управління юстиції у Харківській області, Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про оспорювання батьківства. ОСОБА_2 звернулась у даній справі з зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 22 грудня 2017 року у зазначеній справі, яке залишено без змін постановою Апеляційного суду Харківської області від 08 травня 2018 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено; виключено з актового запису про народження № 224, складеного Відділом реєстрації актів цивільного стану Фрунзенського районного управління юстиції м. Харкова 13 квітня 2005 року щодо народження ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , відомості про батька дитини ОСОБА_1 ; зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 - задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_1 на її користь на утримання малолітньої дочки ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти в розмірі однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 04 травня 2017 року до досягнення дитиною повноліття; вирішено питання щодо судових витрат (а. с. 9-12).

Як вбачається з довідки про доходи ОСОБА_1 від 02 листопада 2018 року №02-09/180 він працює в Комунальному закладі охорони здоров`я Харківському обласному бюро судово-медичної експертизи на посаді лікар судово-медичний експерт та загальна сума його доходу за період з 01 січня 2005 року по 31 грудня 2017 року складає 549 492,65 грн (а. с. 14).

Після розлучення між сторонами склались неприязні стосунки. Вони неодноразово звертались до суду з позовами майнового та немайнового характеру одне до одного. Зокрема, ОСОБА_1 звертався до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна (а. с. 100-102, 103-107). Крім того, заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 07 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 надано їй дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України неповнолітніх ОСОБА_7 та ОСОБА_8 без дозволу та згоди батька, ОСОБА_1 , в період з 01 червня 2018 року по 31 серпня 2018 року та на оформлення документів для цього (а. с. 86-87, 88). У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення витрат на придбання будівельних матеріалів (а. с. 108, 109), в задоволенні якого рішенням суду першої інстанції 31 травня 2019 року ОСОБА_1 відмовлено.

Статтею 55 Конституції України закріплено фундаментальний принцип судового захисту всіх порушених прав людини і громадянина. Надання громадянам права на реалізацію судового захисту їх порушених конституційних прав є невід`ємним елементом законності у державі. Можливість отримати судовий захист порушеного чи оспорюваного суб`єктивного права чи охоронюваного законом інтересу є одним з найважливіших прав особистості, що суттєво визначає її місце у суспільстві. Тому, реалізація права на судовий захист має не тільки юридичне, але й суттєве соціально-політичне значення. Судовий захист надається кожному, хто має на нього право та потребує його. Будь-яка особа, що вважає своє право порушеним, має можливість звернутися за судовим захистом та доводити свою правоту.

Право, напевно, не мало б особливо важливого значення для суспільства та особи, якби не було забезпечене можливістю примусового здійснення, тобто реалізації права. Сутність судового захисту полягає в забезпеченні реальності правовідносин в суспільстві та надання їм сили державного примусу. Безпосередньо сам судовий захист являє собою компетентне і безспірне визнання законності вимоги правового характеру, як правило, за допомогою державно-владного примусу відповідних осіб до реального виконання їх юридичних обов`язків.

Право на захист також закріплено в статті 4 ЦПК України та статті 16 ЦК України.

Способами захисту цивільних прав, передбаченими статтею 16 ЦК України, є, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди та відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Умови відшкодування майнової шкоди передбачено частиною першою статті 1166 ЦК України. Вона завдається по перше, рішеннями, діями чи бездіяльністю, які визнаються неправомірними; по друге, особистим немайновим правам, майну фізичної або юридичної особи; по третє завдається з вини. За наявності всіх цих умов в сукупності - відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Так, порушення норми права є загальною юридичною підставою всіх видів юридичної відповідальності. Фактичною підставою цивільно-правової відповідальності є правопорушення як юридичний факт.

Цивільне правопорушення - це протиправна дія або бездіяльність особи, що порушує норми актів цивільного законодавства або умови договору, і з якою договір або закон пов`язують виникнення цивільно-правової відповідальності.

Поведінка особи визнається протиправною, якщо вона не відповідає вимогам права, вираженим в актах цивільного законодавства або договорі. Недоговірна відповідальність виникає лише у разі завдання шкоди неправомірними діями правопорушника (ч. 1 ст. 1166 ЦК). У разі ж завдання шкоди правомірними діями, цивільна відповідальність не настає.

Таким чином, протиправний характер діяння є універсальною типовою умовою цивільно-правової відповідальності. Якщо порушуються цивільні відносини, які виникають на підставі будь-яких юридичних фактів, крім договору (відповідно при недоговірній відповідальності), протиправним визнається діяння особи, що порушує заборони, а також прямі приписи певної поведінки учасників правовідносин, встановлені в нормах права.

Із змісту статей 1166, 1167 ЦК України, в яких зазначено загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду вбачається, що під шкодою розуміють втрати, яких зазнала потерпіла сторона у формі знищення або пошкодження майна внаслідок протиправної поведінки іншої особи. Шкода у спеціально - юридичному значенні (залежно від правової системи даної країни, конкретної галузі права) - це пряма дійсна шкода (реальна матеріальна шкода) або матеріальна шкода як сукупність реальної шкоди та упущеної вигоди чи шкода як сукупність матеріальної та моральної шкоди; порушення прав, свобод, законних інтересів суб`єктів права, а також, створення ситуації, коли їх неможливо здійснити. Іншими словами, шкода це зменшення кількості майнового блага (внаслідок знищення майна, втрата можливості отримати майно, яке особа неодмінно отримала б за нормального перебігу подій) або погіршення його якості (пошкодження речі, зіпсування, приведення її у стан, у якому вона здатна виконувати всі свої функції).

Шкода у власне етичному (загально-соціальному, загальнолюдському) значенні - це певна шкода суто соціально-моральному характеру, спричинена суцільним відносинам у процесі здійснення суб`єктивного права (шкода з огляду на вимоги до моральності поведінки особи, моральні цінності суспільства).

Зміст збитків як грошової форми шкоди допомагає розкрити стаття 22 ЦК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитки включають: 1) реальні збитки, які у свою чергу включають: а) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі; б) витрати, які особа зробила чи мусить зробити для відновлення порушеного права; 2) упущену вигоду - доходи, які особа могла б одержати за звичайних обставин, якби її право не порушили.

Тобто, збитки це грошова оцінка (еквівалент) заподіяної матеріальної шкоди.

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

В обґрунтування вимог щодо відшкодування матеріальної шкоди ОСОБА_1 , посилався на те, що протягом 2005-2017 років матеріально забезпечував ОСОБА_4 , вважаючи її своєю дитиною. На його думку, оскільки він не є її біологічним батьком, кошти, витрачені на утримання дитини, є матеріальною шкодою, яка підлягає відшкодуванню відповідачкою.

Разом з тим, одним з обов`язкових елементів правопорушення, що тягне за собою настання цивільно-правової відповідальності, є протиправна поведінка, внаслідок якої завдано шкоду.

Однак, протиправної поведінки, тобто такої, що б порушувала законодавчі вимоги, з боку відповідачки не встановлено, враховуючи, що відомості про батька до актового запису про народження дитини внесені за його добровільною заявою та після оспорювання ним батьківства виключені з актового запису за рішенням суду, що є належним способом захисту його прав.

При цьому, слід зазначити, що понесені позивачем витрати на утримання дитини за своєю правовою природою не є матеріальною шкодою та не мають ознак збитків у розумінні статті 22 ЦК України. З позовом про стягнення грошових коштів, набутих без достатньої правової підстави, позивач не звертався.

Крім того, позивачем не обґрунтовано період з 2005 року по 2017 рік, за який він просив відшкодувати понесені витрати. Не надано належних доказів розміру витрат, понесених ним на утримання дитини, оскільки довідка про його доходи за вищезазначений період не свідчить про розмір коштів, витрачених саме на ОСОБА_7 .

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає наявності підстав для відшкодування ОСОБА_1 матеріальної шкоди.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є аналогічними позовним вимогам та висновку суду щодо відмови у їх задоволенні не спростовують.

Водночас, судова колегія вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо стягнення зі ОСОБА_2 10 000,00 грн моральної шкоди на користь ОСОБА_1 , виходячи з наступного.

Згідно з частиною першою статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

При відшкодуванні моральної шкоди необхідно з`ясовувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних страждань, а також в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керується.

У рішенні від 12 липня 2007 року у справі «Stankov v. Bulgaria» Європейський суд з прав людини зазначив, що оцінка моральної шкоди, за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом.

Чинне законодавство не містить методики чи способів обчислення моральної шкоди, та при оцінці розміру відшкодування моральної шкоди необхідно враховувати, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю та спокою особи, а будь-яка компенсація моральної школи не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Вимоги щодо відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що ОСОБА_2 протягом десяти років вводила його в оману щодо його батьківства стосовно старшої дочки, що стало наслідком розлучення. Також, він позбавлений можливості вільно та достатньо спілкуватися зі своєю молодшою дочкою, що спричиняє йому моральні страждання.

Однак, моральна шкода, завдана фізичній особі, відшкодовується за умови заподіяння такої шкоди неправомірними, винними діями.

Встановлення рішенням суду необхідності захисту прав позивача шляхом виключення відомостей про нього як батька з актового запису про народження дитини не є підставою для відшкодування моральної шкоди, адже така шкода підлягає стягненню у випадках, прямо передбачених спеціальним законодавством, яке регулює спірні правовідносини, або якщо така шкода передбачена договором між сторонами.

Відповідно до роз`яснень, наданих у пунктах 2 та 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року (зі змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: у випадках, передбачених статтями ЦК України та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди.

Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин.

У нормах СК України, які є спеціальним законодавством щодо спірних правовідносин, закріплено вичерпний перелік підстав для відшкодування моральної шкоди, а саме: 1) позбавлення жінки можливості народити дитину (репродуктивної функції) у зв`язку з виконанням нею конституційних, службових, трудових обов`язків або в результаті протиправної поведінки щодо неї (ч. 3 ст. 49); 2) позбавлення чоловіка можливості здійснення репродуктивної функції у зв`язку з виконанням ним конституційних, службових, трудових обов`язків або в результаті протиправної поведінки щодо нього (ч. 3 ст. 50); 3) ухилення одним із батьків, хто проживає з дитиною, від виконання договору щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків щодо того з батьків, хто проживає окремо від дитини (ч.4 ст. 157); 4) ухилення одним із батьків, хто проживає з дитиною, від виконання рішення органу опіки та піклування щодо способів участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від дитини (ч. 2 ст. 158); 5) ухилення одним із батьків, хто проживає з дитиною, від виконання рішення суду щодо способів участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від дитини (ч.2 ст. 158); 6) якщо особа, самочинно змінила місце проживання малолітньої дитини без згоди того, з ким вона проживала (ч. 2 ст.162).

Натомість, статтею 136 СК України не передбачено обов`язок матері дитини по відшкодуванню моральної шкоди батькові в разі оспорювання ним батьківства.

Таким чином, у спірних правовідносинах, які виникли між сторонами, на відповідачку не може бути покладено обов`язок з відшкодування позивачу моральної шкоди.

Крім того, твердження ОСОБА_1 щодо завдання йому моральної шкоди у зв`язку з тим, що їхній шлюб з відповідачкою розірвано саме через встановлення відсутності його батьківства щодо старшої дочки, спростовуються матеріалами справи.

Так, ДНК-тест на батьківство ОСОБА_1 щодо ОСОБА_4 проведено 12 грудня 2014 року, однак після цього позивач не звертався до суду з позовом про розірвання шлюбу. Натомість, шлюб між сторонами розірвано рішенням суду від 30 червня 2015 року, ухваленим саме за позовом ОСОБА_2 .

Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відновлювали свої стосунки, що неодноразово визнавали під час розгляду інших справ у суді, однак остаточно розлучились.

З пояснень відповідачки вбачається, що їхнє спільне життя з позивачем не склалось, зокрема, через зловживання ним алкоголем.

Дійсно, як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 встановлено діагноз: синдром залежності від алкоголю, що підтверджується копією його медичної картки стаціонарного хворого № 1916; з 28 березня 2016 року по 20 квітня 2016 року він перебував на лікуванні (а. с. 97-98). Крім того, щодо ОСОБА_1 двічі складено протоколи щодо притягнення його до адміністративної відповідальності за статтею 130 КУпАП 04 січня 2016 року та 13 березня 2016 року (а. с. 99).

З електронного листування сторін за листопад 2016 року січень 2017 року вбачається, що після розлучення між ними склались напружені стосунки, однак ОСОБА_1 пропонував ОСОБА_2 примирення, не заперечував, що раніше зловживав алкогольними напоями, та висловлював бажання спілкуватися з обома дочками (а. с. 56-85).

З позовом про оспорювання батьківства ОСОБА_1 звернувся лише у 2017 році, хоча про відсутність біологічного споріднення між ним та ОСОБА_7 йому було достеменно відомо ще з грудня 2014 року.

Таким чином, зазначені обставини у сукупності спростовують посилання ОСОБА_1 на підстави для відшкодування йому шкоди. Доказів завдання йому моральної шкоди через вчинення перешкод у спілкуванні з молодшою дочкою суду також не надано. З відповідними вимогами щодо захисту його прав позивач до органів опіки та піклування, правоохоронних органів та суду не звертався.

Отже, аналіз встановлених судом обставин справи свідчить про відсутність підстав для відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди. У зв`язку з чим, рішення суду у частині часткового задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди підлягає скасуванню з відмовою ОСОБА_1 у задоволенні зазначених вимог в повному обсязі.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позов та апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задоволено, рішення суду першої інстанції в частині стягнення з неї судового збору також підлягає скасуванню, та з ОСОБА_1 підлягає стягненню на користь ОСОБА_2 судовий збір, сплачений нею за подання апеляційної скарги, у розмірі 1057,20 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 19 листопада 2019 року в частині відшкодування моральної шкоди та стягнення судового збору зі ОСОБА_2 скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1057,20 грн за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді П.В. Кісь

В. Б. Яцина

Повний текст постанови складено 13 лютого 2020 року.