Постанова

Іменем України

27 травня 2020 року

м. Київ

справа № 201/10024/17

провадження № 61-229св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Сімоненко В. М.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересована особа - Міністерство юстиції України,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу Міністерства юстиції України на ухвалу Дніпровського апеляційного суду в складі судді Свистунової О. В. від 19 листопада 2018 року та касаційну скаргу Міністерства юстиції України на ухвалу Дніпровського апеляційного суду в складі судді Варенко О. П. від 28 лютого 2019 року,

В С Т А Н О В И В :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

В обґрунтування вимог заяви зазначав, що постановою слідчого Красногвардійського РВ ДМУ ГУМВС України у Дніпропетровській області від 22 вересня 1998 року було закрито кримінальну справу № 666202, порушену щодо ОСОБА_1 на підставі ухилення ним, як директором Малого приватного науково-виробничого підприємства «ІРА», від сплати податків у великих розмірах, а саме - 2 247 грн. Постановою слідчого від 10 грудня 1998 року заявнику була частково відшкодована матеріальна шкода, завдана при розслідування цієї кримінальної справи. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02 лютого 2000 року заявнику була відшкодована моральна шкода, завдана при провадженні кримінальної справі № 666202, у розмірі 3 000 грн. Ухвалою Верховного суду України від 16 травня 2001 року був змінений порядок відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 22 листопада 2007 року у справі «Заїченко проти України», заява № 29875/02, було встановлено, що ухвала від 02 лютого 2000 року про відшкодування заявнику моральної шкоди не була виконана ні в первинній редакції, ні в редакції ухвали Верховного суду України від 16 травня 2001 року, й тим самим держава порушила три положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Цим рішенням державу зобов`язано повернути заявникові борг, що утворився внаслідок невиконання судового рішення.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 грудня 2009 року була частково задоволена вимога заявника щодо застосування до зазначеного боргу положення статті 625 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України) стосовно нарахування інфляційних втрат і стягнуто з державного бюджету на користь заявника додатково 2 289 грн. Це рішення не було виконано.

Рішенням Конституційного Суду України від 25 січня 2010 року № 3-рп/2010 за конституційним зверненням заявника було встановлено, що відмова в апеляційному оскарженні ухвали Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська щодо відмови у видачі дублікату виконавчого листа за ухвалою цього ж суду від 02 лютого 2000 року в редакції ухвали Верховного суду України від 16 травня 2001 року є неконституційною. Рішення Конституційного Суду України не виконане - ухвалу про відмову у видачі дублікату виконавчого листа не скасовано, дублікат виконавчого листа заявникові не видано.

У рішенні ЄСПЛ та у рішенні Конституційного суду України за вказаним зверненнями заявника було спеціально зазначено, що виконання судового рішення є завершальною та невід`ємною частиною судового процесу - доки рішення не виконане, такий процес не є завершеним.

Кримінально-процесуальним законом, який діяв на час припинення кримінального переслідування заявника, а також в усіх наступних редакціях, передбачено, що вилучені під час провадження кримінальної справи, яка закрита, речі й документи повертаються законному власнику. Тобто, повернення незаконно вилученої власності є завершальною частиною саме кримінальної справи.

Що стосується відшкодування шкоди, завданої при кримінальному переслідуванні громадянина, то спеціальним законом встановлена процедура, яка свідчить про особливий порядок такого відшкодування, який відрізняється від загального цивільного процесу та є завершальною частиною кримінального процесу. Тобто, кримінальний процес не є завершеним доки вилучене майно не повернено й шкода не відшкодована.

Заявник стверджує, що у кримінальній справі № 666202: - майно законним власникам не повернуто, зокрема, не повернута вся вилучена документація, включно з бухгалтерською, технічною та тією, що належить особисто заявникові, а також нематеріальні активи; - матеріальна шкода відшкодована лише частково; - гроші, які були в безакцептному порядку списані з рахунку підприємства, не повернуті; - розрахунковий рахунок підприємства у банку не був відновлений; - моральна шкода не відшкодована; - пенсійні права не відновлені.

Посилаючись на зазначене, заявник просив суд встановити факт, що кримінальна справа № 666202, порушена щодо ОСОБА_1 та закрита постановою слідчого Красногвардійського РВ ДМУ ГУМВС України у Дніпропетровській області від 22 вересня 1998 року не є завершеною.

Необхідність встановлення факту, що кримінальна справа, порушена відносно нього, наразі не є завершеною, заявник обґрунтовує виникненням з цього факту права на звільнення від сплати судового збору при зверненні до суду щодо відновлення порушених прав, права вимагати від органів влади припинення тяганини стосовно повного відшкодування шкоди, значним спрощенням вирішення питань стосовно його не відновлених пенсійних прав.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська в складі судді Шевцової Т. В. від 18 грудня 2017 року заяву ОСОБА_1 задоволено.

Встановлено факт того, що кримінальна справа № 666202, порушена відносно ОСОБА_1 та закрита постановою слідчого Красногвардійського РВ ДМУ ГУМВС України у Дніпропетровській області від 22 вересня 1998 року не є завершеною.

Судові витрати віднесено за рахунок держави.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що не можна вважати завершеною належним чином кримінальну справу, у якій державою, в особі компетентних посадових осіб, не виконано встановлених законом обов`язків, зокрема, щодо відшкодування шкоди. Зазначене узгоджується з основним принципом кримінального судочинства, яким полягає у неприпустимості притягнення до кримінальної відповідальності невинуватих осіб, а у випадку їх притягнення такі особи мають право розраховувати на справедливу сатисфакцію.Крім того, постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпра від 07 квітня 2017 року у справі № 200/3682/17 визнані протиправними дії Пенсійного фонду України щодо відсутності обґрунтування невизнання ним ухвали Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02 лютого 2000 року, неприйняття до уваги рішення Європейського суду з прав людини від 22 листопада 2007 року при обчисленні трудового стажу заявника. Тобто порушені у кримінальній справі № 666202 пенсійні права заявника також не відновлені. Встановлення даного факту має юридичне значення для заявника, зокрема, для відновлення його прав на завершальній стадії кримінальної справи № 666202. Судом указано, що зазначених обставин достатньо для визнання відсутності здійснення органами державної влади повного комплексу заходів щодо відновлення прав заявника, порушених при провадженні кримінальної справи № 666202.

Вчинені заінтересованою особою дії щодо оскарження рішення суду першої інстанції

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, 12 жовтня 2018 року Міністерство юстиції України подало апеляційну скаргу на указане судове рішення. Апеляційна скарга містила також клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, яке обґрунтовано тим, що 11 січня 2018 року представником Міністерства юстиції України суду першої інстанції було подано заяву про видачу копії рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2017 року. 03 липня 2018 року представником Міністерства юстиції України суду першої інстанції було подано повторну заяву про видачу копії указаного рішення. Скаржник указував на те, що зазначені заяви не були виконані судом. Копія повного тексту рішення суду першої інстанції була отримана особисто представником Міністерства юстиції України 12 вересня 2018 року. Тому скаржник вважав, що апеляційна скарга подана у визначений частиною другою статті 354 ЦПК України тридцятиденний строк з моменту вручення йому повного судового рішення, що дає останньому право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду в складі судді Свистунової О. В. від 31 жовтня 2018 року в задоволенні клопотання Міністерства юстиції України про відстрочення сплати судового збору відмовлено.

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2017 року залишено без руху.

Надано скаржнику строк для усунення недоліку - протягом 10 (десяти) днів з дня вручення копії ухвали для надання оригіналу квитанції про сплату судового збору та обґрунтовану заяву щодо підстав пропуску строку на апеляційне оскарження з інших підстав.

Ухвала суду апеляційної інстанції в частині обґрунтування поважності причин пропуску скаржником строку апеляційного оскарження мотивована тим, що згідно матеріалів справи копія повного тексту рішення суду першої інстанції отримана Міністерством юстиції України 04 вересня 2018 року, у зв`язку із чим при поданні апеляційної скарги в даній справі 12 жовтня 2018 року скаржник пропустив визначений частиною другою статті 354 ЦПК України тридцятиденний строк з моменту вручення йому повного судового рішення. Зазначені у відповідній заяві обґрунтування пропуску строку апеляційного оскарження судом апеляційної інстанції визнані не поважними. На виконання вимог закону скаржнику надано строк на подання обґрунтованої заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження з інших підстав.

16 листопада 2018 року на виконання указаної ухвали апеляційної інстанції апелянтом було надано заяву про сплату судового збору та про поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення.

У своїй заяві про поновлення строку скаржник посилався на те, що підстави та причини пропуску строку на апеляційне оскарження рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2017 року є поважними, оскільки судом першої інстанції було порушено вимоги частини четвертої статті 4 Закону України «Про судовий збір» та 12 вересня 2018 року повторно видано копію оскаржуваного рішення, незважаючи на те, що копія судового рішення вже була направлена на адресу Міністерства юстиції України. Тому скаржник вважав, що 12 вересня 2018 року копія оскарженого видано вперше.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції, яке оскаржується в касаційному порядку

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 19 листопада 2018 року відмовлено Міністерству юстиції України у відкритті апеляційного провадження за його апеляційною скаргою на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2017 року у даній справі.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що всупереч вимог цивільно-процесуального законодавства, скаржником не виконано вимог ухвали Дніпровського апеляційного суду від 31 жовтня 2018 року в частині строку апеляційного оскарження і не надано обґрунтованих підстав для поновлення пропущеного строку, тому за зазначеною апеляційною скаргою у суду відсутні підстави для відкриття апеляційного провадження.

Вчинені заінтересованою особою дії щодо повторного оскарження рішення суду першої інстанції

06 грудня 2018 року Міністерство юстиції України подало повторну апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції та заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції, яке оскаржується в касаційному порядку

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року відмовлено Міністерству юстиції України у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2017 року у даній справі.

Указана ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що згідно пункту 3 частини першої статті 358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, зокрема якщо є ухвала про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою цієї особи на це саме судове рішення. Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 19 листопада 2018 року було відмовлено Міністерству юстиції України у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2017 року у даній справі, що позбавляє апеляційний суд можливості вирішувати питання про відкриття апеляційного провадження за повторною апеляційною скаргою Міністерства юстиції України.

Короткий зміст вимог поданих у даній справі касаційних скарг

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2018 року до Верховного Суду, Міністерство юстиції України, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 19 листопада 2018 року та передати справу до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2019 року до Верховного Суду, Міністерство юстиції України, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року та передати справу до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи касаційної скарги на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 19 листопада 2018 року

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції, на думку скаржника, не повно дослідив зібрані у справі докази та дійшов помилкових висновків про відмову у відкритті апеляційного провадження з підстав відсутності належних обґрунтування пропуску строку апеляційного оскарження. Судом першої інстанції розглянуто дану справу 18 грудня 2017 року, хоча у повідомленні про розгляд справи вона мала бути розглянула 19 грудня 2017 року. Скаржник обрав спосіб отримання повного тексту рішення районного суду - шляхом отримання даної копії представником під розписку в приміщенні суду. Копію повного тексту рішення суду першої інстанції отримано скаржником 12 вересня 2018 року, у зв`язку із чим відповідна апеляційна скарга подана 12 жовтня 2018 року, тобто у визначений частиною другою статті 354 ЦПК України тридцятиденний строк з моменту вручення йому повного судового рішення, що дає останньому право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження. Оскаржена ухвала винесена без дотримання висновків, викладених у рішеннях ЄСПЛ. Поновлення Міністерству юстиції України строку на апеляційне оскарження є виправданим, оскільки надасть скаржнику визначене Конституцією України право апеляційного оскарження судового рішення. Держава має надавати сторонам практичну можливість реалізувати право апеляційного оскарження судового рішення.

Доводи касаційної скарги на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій, на думку скаржника, дійшов помилкових висновків про відмову у відкритті апеляційного провадження з підстав існування ухвали апеляційного суду про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою цієї особи на це саме судове рішення. Судом першої інстанції розглянуто дану справу 18 грудня 2017 року, хоча у повідомленні про розгляд справи вона мала бути розглянула 19 грудня 2017 року. Скаржник обрав спосіб отримання повного тексту рішення районного суду - шляхом отримання даної копії представником під розписку в приміщенні суду. Копію повного тексту рішення суду першої інстанції отримано скаржником 12 вересня 2018 року, у зв`язку із чим апеляційна скарга вперше подана 12 жовтня 2018 року, що, на думку скаржника, давало останньому право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження. Однак, ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 19 листопада 2018 року Міністерству юстиції України відмовлено у відкритті апеляційного провадження, з чим останнє не погодилось і подало повторну апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. Оскаржена ухвала, на думку скаржника, також не відповідає висновкам, викладеним у рішеннях ЄСПЛ. Держава має надавати сторонам практичну можливість реалізувати право апеляційного оскарження судового рішення.

Доводи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.

У квітні 2019 року від імені ОСОБА_1 суду касаційної інстанції подано клопотання, у якому заявник просив відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржувані рішення без змін, посилаючись на їх законність і обґрунтованість.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 17 січня 2019 року відкрито касаційне провадження у даній справі за касаційною скаргою Міністерства юстиції України на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 19 листопада 2018 року. Витребувано справу із суду першої інстанції.

19 березня 2019 року справу передано судді-доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду від 30 липня 2019 року відкрито касаційне провадження у даній справі за касаційною скаргою Міністерства юстиції України на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року.

Обставини справи, встановлені судом апеляційної інстанції щодо строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції

Апеляційним судом встановлено, що рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська про задоволення заяви ОСОБА_1 в даній справі ухвалено 18 грудня 2017 року.

11 січня 2018 року представником Міністерства юстиції України суду першої інстанції було подано заяву про видачу копії рішення суду першої інстанції.

03 липня 2018 року представником Міністерства юстиції України суду першої інстанції було подано повторну заяву про видачу копії указаного рішення.

Згідно поштового повідомлення про вручення Міністерство юстиції України отримало копію оскаржуваного рішення 04 вересня 2018 року.

Також, копія повного тексту рішення суду першої інстанції була повторно отримана особисто представником Міністерства юстиції України 12 вересня 2018 року.

Міністерство юстиції України подало апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції 12 жовтня 2018 року.

Апеляційним судом установлено, що кінцевий строк для подачі апеляційної скарги сплив 04 жовтня 2018 року і указана апеляційна скарга була подана із пропуском строку на апеляційне оскарження, а причини пропуску, на які посилається скаржник, є неповажними. У зв`язку з цим апеляційна скарга була залишена без руху з наданням апелянту десятиденного терміну з дня вручення ухвали для звернення до суду апеляційної інстанції із заявою про поновлення строку з інших підстав.

Також було установлено, що всупереч вимог процесуального законодавства, скаржником не надано обґрунтованих підстав для поновлення указаного пропущеного строку, тому відсутні підстави для відкриття апеляційного провадження за зазначеною апеляційною скаргою.

Крім того, установлено, що 06 грудня 2018 року Міністерство юстиції України подало повторну апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції та заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження після ухвалення судом апеляційної інстанції відповідного судового рішення про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою цієї особи на це саме судове рішення.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

08 лютого 2020 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX (далі - Закон від 15 січня 2020 року № 460-IX).

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону від 15 січня 2020 року № 460-IX установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Касаційні скарги не підлягають задоволенню.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм процесуального права, а доводи касаційних скарг цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

Щодо ухвали Дніпровського апеляційного суду від 19 листопада 2018 року

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Порушення пункту 1 статті 6 Конвенції констатував Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України», заява № 32053/13.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення).

Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (mutatis mutandis, рішення у справі «Олександр Шевченко проти України» (974_256) (Aleksandr Shevchenko v. Ukraine), заява N 8371/02, п. 27, рішення від 26 квітня 2007 року та «Трух проти України» (Trukh v. Ukraine) (ухвала), заява N 50966/99, від 14 жовтня 2003 року).

У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності), коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41 рішення у справі «Пономарьов проти України» (заява N 3236/03).

Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (заява N 3236/03).

Крім того, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/39 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» судом встановлено, що існує установча судова практика щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

За правилами статті 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

Апеляційним судом встановлено, що рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська в даній справі ухвалено 18 грудня 2017 року.

Міністерство юстиції України отримало копію оскаржуваного рішення засобами поштового зв`язку 04 вересня 2018 року.

Апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції Міністерство юстиції України подало 12 жовтня 2018 року.

Міністерством юстиції України не надано доказів неможливості подання апеляційної скарги протягом визначеного законом тридцятиденного строку з моменту отримання копії судового рішення, а саме з 04 вересня 2018 року.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи при вирішенні питання щодо поновлення строку апеляційного оскарження за першою апеляційною скаргою Міністерства юстиції України, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що скаржником не надано доказів неможливості подання апеляційної скарги протягом визначеного законом тридцятиденного строку з моменту отримання копії судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність обґрунтованих підстав для поновлення пропущеного строку та відкриття апеляційного провадження за відповідною апеляційною скаргою.

Щодо ухвали Дніпровського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року

Відмовляючи Міністерству юстиції України у відкритті апеляційного провадження за повторною апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив з того, що скаржник вже використав надане законом право на апеляційне оскарження рішення районного суду, за наслідком чого апеляційним судом прийнято судове рішення про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою цієї самої особи на це саме судове рішення.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду апеляційної інстанції з огляду на наступне.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що доступ до суду не є абсолютним і національним законодавством може обмежуватись, зокрема для дотримання правил судової процедури і це не є порушенням права на справедливий суд (рішення у справі «Станков проти Болгарії» від 12 липня 2007 року).

Судом встановлено, що Міністерство юстиції України оскаржило рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2017 року в даній справі.

19 листопада 2018 року ухвалою Дніпровського апеляційного суду відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Міністерство юстиції України на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2017 року з підстав пропуску строку на апеляційне оскарження.

Після зазначеної відмови у відкритті апеляційного провадження, Міністерство юстиції України подано повторну апеляційну скаргу на те саме рішення районного суду з тих самих підстав.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 358 ЦПК України суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі у випадках, якщо є постанова про залишення апеляційної скарги цієї самої особи без задоволення або ухвала про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою цієї особи на це саме судове рішення.

Законодавець встановив імперативний підхід суду щодо відмови у відкритті апеляційного провадження на судове рішення одного і того ж учасника процесу у разі наявності ухвали про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою цієї особи на це саме рішення, не передбачивши право на повторне оскарження в даному випадку того ж самого судового рішення цією ж особою.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов до правильного висновку відносно того, що враховуючи ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 19 листопада 2018 року про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Міністерство юстиції України на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2017 року, яка відповідає вимогам закону, скаржник використав передбачене законом право на апеляційне оскарження, а тому підстави для відкриття апеляційного провадження за повторною апеляційною скаргою Міністерства юстиції України на те саме судове рішення були відсутні.

Висновки Верховного Суду щодо доводів касаційних скарг

Доводи касаційних скарг щодо необґрунтованості оскаржених рішень спростовуються матеріалами справи та обґрунтованими висновками апеляційного суду, які ухвалені за наслідками належної оцінки доводів скаржника.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржених судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка розглядається, апеляційний суд надав сторонам відповідь на основне питання - щодо недоведеності скаржником дотримання ним вимог закону, які визначають його право на апеляційне оскарженні рішення суду першої інстанції, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційних скаргах фактично повторюються і не спростовують обґрунтованих та правильних висновків апеляційного суду.

Доводи касаційних скарг не узгоджуються із дослідженими судом апеляційної інстанції матеріалами справи, які не містять належних та допустимих доказів, які беззаперечно підтверджували б обставини, якими обґрунтовано вимоги скаржника про можливість поновлення йому апеляційним судом строку апеляційного оскарження.

Скаржник не надав суду жодних належних та допустимих доказів неможливості подання апеляційної скарги у визначений частиною другою статті 354 ЦПК України тридцятиденний строк з моменту вручення йому повного судового рішення, а саме з 04 вересня 2018 року.

Згідно вимог частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи касаційної скарги про обрання скаржником способу отримання повного тексту рішення районного суду - шляхом отримання даної копії представником під розписку в приміщенні суду, не містять підстав для скасування ухвали Дніпровського апеляційного суду від 19 листопада 2018 року, оскільки такі доводи не спростовують встановлений апеляційним судом факт отримання копії тексту рішення районного суду саме 04 вересня 2018 року.

Положення частиною другою статті 354 ЦПК України не визначають залежність початку визначеного законом тридцятиденного строку на подання апеляційної скарги з моменту вручення особі повного судового рішення від способу отримання такого рішення.

Положення даної статті встановлюють початок перебігу указаного строку від фактичного отримання відповідного повного тексту рішення, що в даній справі відбулось 04 вересня 2018 року.

Верховний Суд вважає, що в даній справі, враховуючи її суб`єктний склад, надання Міністерству юстиції України, як компетентному органу виконавчої влади, права на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції без належного доведення останнім неможливості подання апеляційної скарги у визначений законом строк з моменту вручення йому повного судового рішення, а саме з 04 вересня 2018 року, призведе до порушення справедливого балансу інтересів учасників справи, у якій контрагентом відповідного державного органу є фізична особа.

Крім того, згідно висновків суду апеляційної інстанції заяву про видачу копії рішення суду першої інстанції представником Міністерства юстиції України вперше було подано 11 січня 2018 року, що свідчить про обізнаність цього учасника справи про існування відповідного судового рішення за 10 місяців до подання першої апеляційної скарги.

Указане спростовує доводи касаційних скарг про порушення оскарженими судовими рішеннями прав Міністерства юстиції України, яке протягом тривалого часу не вчиняло дій щодо належної реалізації свого права на доступ до правосуддя шляхом оскарження судового рішення районного суду.

Доводи касаційних скарг в їх сукупності зводяться до незгоди із висновками апеляційного суду, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційні скарги слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.

Згідно із частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 400, 401, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційні скарги Міністерства юстиції України залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 19 листопада 2018 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

А. А. Калараш

В. М. Сімоненко