Справа № 214/3428/17
6/214/48/20
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2020 року м. Кривий Ріг

Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Євтушенка О.І.,

при секретарі судового засідання Єременко К.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали подання приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Мосейко Анжели Геннадіївни про встановлення тимчасового обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України,-

ВСТАНОВИВ:

Приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Мосейко А.Г. звернулася до суду з поданням шляхом направлення поштовою кореспонденцією 30 січня 2020 року, яке надійшло до суду 14 лютого 2020 року. У поданні приватний виконавець просить встановити тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 до виконання зобов`язань згідно з виконавчим листом №214/3428/17, виданим 24 жовтня 2018 року Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Вимоги подання мотивовано тим, що на примусовому виконанні у неї як приватного виконавця перебуває виконавче провадження №57716357, відкрите 16 листопада 2018 року з примусового виконання виконавчого листа №214/3428/17, виданого 24 жовтня 2018 року Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області про стягнення зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 17 535 грн. 00 коп. Копію постанови про відкриття виконавчого провадження нею було направлено боржникові поштовою кореспонденцією рекомендованим листом з роз`ясненням обов`язку подати декларацію про доходи та майно з попередженням про відповідальність за неподання такої декларації або внесення завідомо неправдивих відомостей. У відповідності до п.3 ч.2 ст.56 Закону України «Про виконавче провадження» постановою від 16 листопада 2018 року в межах виконавчого провадження на майно боржника накладено арешт. З метою проведення виконавчих дій та виявлення боржника 23 листопада 2018 року, 14 січня 2020 року здійснено виїзди за адресою місця проживання боржника. В ході виїздів виявити боржника не надалось можливим, оскільки двері ніхто не відчинив, за відомим місцем проживання він відсутній, зі слів сусідів встановлено, що за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_1 не проживає. На адресу боржника нею неодноразово направлялись виклики, на які боржник не з`являється, від виконання судового рішення ухиляється.

За результатами автоматизованого розподілу на підставі протоколу 14 лютого 2020 року матеріали подання передано в провадження судді Євтушенку О.І. як попередньо визначеному складу суду.

Приватний виконавець Мосейко А.Г. в судове засідання не з`явилась, будучи повідомленою належним чином про розгляд подання. Причини неявки суду не відомі, заяв про відкладення розгляду подання від неї не надходило.

Суд розглядає подання негайно без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб (третьої особи).

У порядку ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши зміст та вимоги подання, долучені до нього матеріали, надавши об`єктивну оцінку доказам за своїм внутрішнім переконанням в їх сукупності, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 серпня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ПрАТ «НАЦІОНАЛЬНА АКЦІОНЕРНА СТРАХОВА КОМПАНІЯ «ОРАНТА», про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задоволено частково: стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 12 335 грн. 00 коп. та в рахунок відшкодування моральної шкоди 2500 грн. 00 коп. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду набрало законної сили 27 вересня 2018 року та на його виконання 24 жовтня 2018 року судом видано виконавчий лист. Стягувачем визначено ОСОБА_2 , боржником ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Постановами приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Мосейко А.Г. від 16 листопада 2018 року відкрито виконавче провадження №57716357 з примусового виконання виконавчого листа, накладено арешт на усе майно боржника ОСОБА_1 в межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору, основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафу, а загалом 19 488 грн. 50 коп.

Звертаючись до суду з поданням в порядку ст.441 ЦПК України, приватний виконавець посилалась на те, що встановити місце перебування боржника в ході вчинення виконавчих дій не надалось можливим, від виконання рішення суду він ухиляється, а відтак, на її переконання, встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України боржника є необхіднім та доцільним.

Надаючи оцінку доводам приватного виконавця та представленим нею доказам, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі ст.2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються ст.313 ЦК України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року.

Положеннями п.5 ч.1 та ч.2 ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» встановлено, що право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов`язань.

Відповідно до п.19 ч.3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника фізичної особи чи керівника боржника юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Статтею 441 ЦПК України передбачено, що тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення. Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена за поданням державного або приватного виконавця, яким відкрито відповідне виконавче провадження.

Ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), означає з об`єктивної сторони будь-які свідомі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні ним зазначених обов`язків у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які незалежні від боржника об`єктивні обставини, у зв`язку з чим і здійснюється примусове виконання. На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження. Обов`язок щодо доведення цих обставин належними доказами покладається на виконавця, який ініціює встановлення тимчасового обмеження у виїзді особи за межі України.

Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що суд може встановити щодо боржника тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України лише за умови доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених рішенням суду чи іншого органу (посадової особи). Про ухилення боржника від виконання покладених на нього обов`язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання обов`язків, передбачених ч. 5 ст.19 Закону України «Про виконавче провадження».

Застосування обмеження у праві виїзду за межі України може мати місце лише у виключних випадках і повинно використовуватися лише як крайній захід після реалізації усіх можливих та передбачених законом засобів примусового виконання судового рішення, оскільки стосується гарантованого ст. 33 Конституції України та ст.313 ЦК України особистого немайнового права особи вільно залишати територію України та права на свободу пересування, передчасне і безпідставне обмеження яких є неприпустимим.

У розумінні положень ст.12 ЦПК України, наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб`єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови «доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання».

У справі «Гочев проти Болгарії» («Gochev v. Bulgaria») від 26 листопада 2009 року Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч.3 ст.2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто, бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості.

Так, із долучених до подання матеріалів не можливо встановити, чи отримував боржник ОСОБА_1 копію постанови про відкриття виконавчого провадження, оскільки повідомлення про вручення йому копії постанови, викликів до приватного виконавця відсутні, як і докази повернення листа у зв`язку з неврученням боржникові, що унеможливлює встановлення обставин обізнаності боржника з наявністю виконавчого провадження загалом.

Крім того, приватний виконавець не надала доказів того, що боржник має паспорт громадянина України для виїзду за кордон і відповідно має реальну можливість виїхати за межі України та намір.

При цьому, саме по собі невиконання боржником самостійно зобов`язань протягом строку, про який вказує приватний виконавець в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків.

Надані приватним виконавцем в якості доказів акти від 25 вересня 2019 року, 14 січня 2020 року, 23 січня 2020 року, в розумінні ст.ст.78, 79 ЦПК України суд вважає недостовірними, оскільки вони не доводять обставин, на які виконавець посилається в поданні, а у зв`язку з невідповідністю їх складання процесуальному порядку, передбаченому вимогами п.8 розділу І Інструкції з організації примусового виконання рішень суд визнає недопустимими доказами, так як в констатуючій частині актів не зазначено належним чином суть проведених виконавчих дій, спрямованих на встановлення місцезнаходження боржника, не встановлені факти, які б могли свідчити про місце його перебування, відсутні поняті, які б могли підтвердити дійсність проведеної виконавцем дії, не відібрано пояснення у свідків, які начебто стверджували не проживання його за адресою реєстрації.

З огляду на викладене та неповноту вчинення виконавчих дій, суд не вбачає підстав для застосування такого заходу як обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України та вважає, що такий захід може бути застосований як виключний спосіб з метою виконання зобов`язань. Відтак суд приходить до висновку, що звернення приватного виконавця із поданням є передчасним і таким, що порушуватиме право особи-боржника на свободу пересування, гарантоване ст. 33 Конституції України та не відповідатиме визначеним ст.2 Закону України «Про виконавче провадження» засадам здійснення виконавчого провадження щодо його справедливості, неупередженості та об`єктивності.

Керуючись ст.ст.260, 261, 354-355, 441, п.15 Перехідних положень ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні подання приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Мосейко Анжели Геннадіївни про встановлення тимчасового обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України відмовити.

Ухвала набирає законної сили через 15 днів з дня її підписання, але може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Ухвалу складено та підписано 14 лютого 2020 року.

Суддя О.І. Євтушенко