ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«30» грудня 2020 року

м. Харків

справа № 629/1808/20-ц

провадження № 22ц/818/5389/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Пилипчук Н.П., Яцини В.Б.,

учасники справи:

позивачка ОСОБА_1 ,

відповідачка фізична особа-підприємець ОСОБА_2

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 10 вересня 2020 року в складі судді Харабадзе К.Ш.

в с т а н о в и в:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позовна заява мотивована тим, що у період з 02 грудня 2017 року по 30 вересня 2019 року вона знаходилась у трудових відносинах з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 , що підтверджується записами № 21 та № 22 у трудовій книжці серії НОМЕР_1 та трудовим договором № 5 від 02 грудня 2017 року.

Зазначила, що під час її знаходження у трудових відносинах, їй нараховувалась заробітна плата, яка частково виплачувалась та нерегулярно, тобто з порушенням законодавства про працю.

Наказом № 4 від 30 вересня 2019 року її звільнено за взаємною згодою сторін, однак заяву про звільнення вона не писала, наказ не отримувала і не була з ним своєчасно ознайомлена. Проте, в день звільнення відповідачка не повідомила про нараховані суми, належні при звільненні, та не здійснила їх виплату.

Вказала, що вона пропрацювала менше двох років, а це 678 календарних днів, тобто 46 календарних днів відпустки, з яких 14 днів відпустки нею використано, тому лишилося 32 дня невикористаної відпустки, що становить 4404,48 грн.

Посилалася на те, що за період з 02 грудня 2017 року по 30 вересня 2019 року відповідачка кожного місяця не виплачувала їй повного розміру заробітної плати, а її заборгованість з заробітної плати становить 44 476,45 грн.

У зв`язку з тим, що відповідачка не провела повний розрахунок при її звільненні, та, враховуючи те, що з моменту звільнення до моменту звернення до суду пройшло 207 робочих днів, з неї підлягає стягненню середній заробіток за час затримки в розрахунку, який складає 28 491,48 грн.

Просила стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі у розмірі 44 476,45 грн, компенсацію за 32 дні невикористаної відпустки у розмірі 4404,08 грн та середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення з розрахунку 137,64 грн помножити на кількість днів (станом на 24 квітня 2020 року = 28 491,48 грн).

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 10 вересня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в розмірі 44 476,45 грн, компенсацію за невикористану щорічну відпустку в розмірі 4091,10 грн, середній заробіток за весь період затримки розрахунку в розмірі 32 620,68 грн, а всього 81 188,23 грн; стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 2522,40 грн, в іншій частині в задоволенні позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду фізична особа-підприємець ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення по справі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи судове рішення, допустив порушення процесуального права, оскільки відкрив провадження у справі без сплати позивачкою судового збору, а також, не перевірив повноваження представника позивачки. Також, вказав, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини по справі, не надав належної оцінки доказам у справі, не врахував, що індивідуальні відомості про застраховану особу за формою ОК-05 містять лише інформацію щодо сум заробітку для нарахування пенсії, кількість трудових днів, сплату страхових внесків та цей документ не має жодного відношення до заявлених позовних вимог. При цьому не взято до уваги судом відомості з державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків ОСОБА_1 , а також безпідставно визначено неналежним доказом розписку ОСОБА_3 від 01 червня 2020 року, що підтверджує факт вчасної виплати заробітної плати відповідачем працівнику, який був прийнятий на роботу 02 грудня 2017 року разом з позивачем та працює по теперішній час. Зазначив, що позивачці було своєчасно відомо про день звільнення, а також про те, що з нею ніби то не було проведено розрахунки в повному обсязі.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 необхідно залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що ОСОБА_1 довела, що при звільненні відповідачка не провела з нею повного розрахунку.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 02 грудня 2017 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено трудовий договір № 5, відповідно до умов якого цей договір є безстроковим з оплатою праці в розмірі мінімальної заробітної плати на місяць у разі відпрацювання повної місячної норми, з оплачуваною щорічною відпусткою тривалістю 24 календарних днів (а.с.12).

Наказом № 3 від 02 грудня 2017 року ОСОБА_1 прийнято на роботу продавцем непродовольчих товарів за трудовим договором № 5 від 02 грудня 2017 року.

Наказом № 4 від 30 вересня 2019 року ОСОБА_1 звільнено з роботи за згодою сторін, пункт 1 статті 36 КЗпП України (а.с.10-11).

Як вбачається з довідки форми ОК-5 «Індивідуальні відомості про застраховану особу», виданої Пенсійним фондом України, за час роботи у фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (код НОМЕР_2 ) ОСОБА_1 було нараховано заробітну плату та належало до виплати: за грудень 2017 рік 3200,00 грн, з січня 2018 року по грудень 2018 року 3723,00 грн, з січня 2019 року по вересень 2019 року 4173,00 грн (а.с.14-16).

ОСОБА_1 звернулася з заявою до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 від 17 лютого 2020 року, в якій вказала, що 30 вересня 2019 року її було звільнено, але їй не був виданий наказ про звільнення. З наказом її не ознайомлено. В день звільнення її письмово не повідомлено про нараховані суми, належні при звільненні, не здійснено виплату належних коштів, у зв`язку з чим просила надати копію наказу № 4 від 30 вересня 2019 року, довідку про виплати, які мали бути здійсненні їй при звільненні (а.с.17-18).

Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 надано відповідь від 05 березня 2020 року, в якій повідомлено, що станом на 30 вересня 2019 року з працівником вже були проведені розрахунки по заробітній платі в повному обсязі, у зв`язку з чим підстави для нарахування сум належних працівнику при звільненні відсутні (а.с.19-20).

Згідно наданого ОСОБА_1 розрахунку за період роботи у відповідача вона отримала заробітну плату за: січень 2018 року у розмірі 500,00 грн, лютий 2018 року 500,00 грн, квітень 2018 року 800,00 грн, червень 2018 року 1000,00 грн, липень 2018 року 1000,00 грн, серпень 2018 року 2000,00 грн, вересень 2018 року 1000,00 грн, жовтень 2018 року 500,00 грн, листопад 2018 року 1000,00 грн, грудень 2018 року 1500,00 грн, січень 2019 року 1500,00 грн, лютий 2019 року 1500,00 грн, квітень 2018 року 1500,00 грн, травень 2019 року 1500,00 грн, червень 2019 року 1500,00 грн, липень 2019 року 2000,00 грн, серпень 2019 року 1000,00 грн, вересень 2019 року 1000,00 грн (а.с.28).

Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 надано до суду першої інстанції: копії податкових розрахунків сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку за період з 2017 року по 2019 рік; копію розписки ОСОБА_3 , яка є працівником у фізичної особі-підприємця ОСОБА_2 , про те, що у неї за період з 02 грудня 2017 року по 01 червня 2020 року заборгованості по заробітній платі не має; копії відомостей про нарахування заробітної плати ОСОБА_1 за період з 02 грудня 2017 року по 30 вересня 2019 року (а.с.66-70, 71, 93-96).

Із відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків № 1971 від 27 листопада 2019 року та № 1182 від 27 липня 2020 року вбачається, що ОСОБА_1 за період з першого кварталу 2018 року по третій квартал 2019 року отримувала доходи з СПД НОМЕР_2 , а саме з першого по четвертий квартал 2018 року по 11 169,00 грн, з першого по третій квартал по 12 519,00 грн, (а.с.83, 108).

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

У статті 4 Кодексу Законів про працю України (далі - КЗпП України) передбачено, що законодавство про працю складається з цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені статтею 116 цього Кодексу.

Статтями 116, 117 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Судом першої інстанції встановлено, що виплата заробітної плати ОСОБА_1 фізична особа-підприємець ОСОБА_2 здійснювала шляхом видачі готівки на руки.

Матеріали справи свідчать про те, що на момент розгляду справи розрахунки по заробітній платі з ОСОБА_1 проведені не були, відомостей про виплату позивачці заробітної плати у повному обсязі за період роботи з січня 2018 року по вересень 2019 року матеріали справи не містять, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності у фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 заборгованості з виплати заробітної плати позивачці в розмірі 44 476,45 грн та правових підстав для задоволення цих позовних вимог.

Наданий ОСОБА_1 розрахунок про виплату заробітної плати не в повному обсязі фізична особа-підприємець ОСОБА_2 належними, достовірними та допустимими доказами не спростувала, оскільки копії податкових розрахунків сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб і сум утриманого з них податку, копія розписки ОСОБА_3 та копії відомостей про нарахування заробітної плати не є належними доказами на спростування зазначеного.

Щодо позовної вимоги про стягнення грошової компенсації за невикористані дні відпустки, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з частиною першою статті 83 КЗпП України та частиною першою статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А першої групи.

Положеннями статей 4, 6 Закону України «Про відпустки» щорічна відпустка складається з основної відпустки, додаткової відпустки за роботу із шкідливими та важкими умовами праці, додаткової відпустки за особливий характер праці, інших додаткових відпусток, передбачених законодавством.

Щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору (частина перша статті 6 Закону України «Про відпустки»).

Із роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» вбачається, що, розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі статтею 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки тільки в разі звільнення його з роботи. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається, виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення.

Встановивши, що за період з 02 грудня 2017 року по 30 вересня 2019 року ОСОБА_1 мала право на 44 дня відпустки, однак використала 14 календарних днів, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачка має право на компенсацію за невикористані відпустки - 30 днів невикористаної щорічної відпуски.

Відповідно до абзацу 1 пункту 2 Розділу II Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться, виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки (абзац 1 пункту 7 Розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати).

Розраховуючи розмір сумарного заробітку за розрахунковий період, суд першої інстанції правильно взяв до уваги індивідуальні відомості про застраховану особу форма ОК-5 і виходив із заробітної плати за період з вересня 2018 року по серпень 2019 року (4 місяці по 3723,00 грн та 8 місяців по 4173,00 грн), таким чином середньоденна заробітна плата складає 136,37 грн (3723,00х4+4173,00х8=48276/354), а розмір компенсації за невикористану відпустку позивачки - 4091,10 грн (136,37х30).

Щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів виходить з наступного.

У пункті 2.2 рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу вказано, що «за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин. Для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним».

Установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Тягар доказування відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 27 січня 2020 року у справі № 682/3060/16-ц, провадження № 61-23170сво18.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Зазначені висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження № 14-623цс18.

При визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні судова колегія виходить з наступного.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 № 100 (далі - Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема абзацу третього пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати).

Задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення (пункт 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»).

Розраховуючи середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 01 жовтня 2019 року по 10 вересня 2020 року в сумі 32 620, 00 грн, суд першої інстанції виходив з вимог, які заявила позивачка про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення судового рішення з розрахунку 137, 64 грн х 237 днів.

Підстав для зменшення такої суми, виходячи з критеріїв, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження № 14-623цс18, судова колегія з урахуванням обставин даної справи не вбачає.

Також, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачкою тримісячного строку звернення до суду із позовом про оплату праці з огляду на наступне.

Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно зі статтею 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

Правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, обумовлена передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.

Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися встановлених законом правил при прийнятті процесуальних рішень.

Конституційний Суд України у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у аспекті надання офіційного тлумачення положенням частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв`язку із статтями 1, 12 Закону України «Про оплату праці» зазначив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема, й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснено роботодавцем нарахування таких виплат.

У рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 Конституційним Судом України роз`яснено, що працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Аналіз наведених норм та рішення Конституційного Суду України свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги про пропущення позивачкою строку звернення до суду за вирішенням трудового спору є безпідставними, оскільки на час звернення позивачки до суду розрахунок із нею не проведено, а тому суд першої інстанції, з висновком якого погоджується колегія суддів, обґрунтовано вважав, що у разі порушення законодавства про оплату праці, працівник має право звернутися до суду з позовом без обмеження будь-яким строком.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 682/845/16-ц (провадження № 61-36308св18).

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду, яким позов позивачки задоволено частково - без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судового збору не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 10 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді Н.П. Пилипчук

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 30 грудня 2020 року.