Справа № 383/943/20
Номер провадження 2/383/392/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2020 року Бобринецький районний суд Кіровоградської області в складі:

головуючого судді - Адаменко І.М.,

за участю:

секретаря судового засідання Оверченко Л.В.,

представника позивача адвоката Бондаренко І.А.,

відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в місті Бобринець Кіровоградської області в залі судових засідань Бобринецького районного суду Кіровоградської області цивільну справу №383/943/20 за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обгрунтування позовної заяви позивач вказує, що є власником житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору дарування від 18.09.2020 року укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . Зазначає, що за вище вказаним будинком були прописані відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Дані особи вже більше двох років не проживають за вказаною адресою, не користуються будинком як житлом, витрат по комунальних послугах не несуть, їхніх особистих речей в будинку не має. На її прохання відповідачі відмовляються знятися з реєстрації місця проживання, а даний факт перешкоджає позивачу реалізувати право власності на будинок, у зв`язку з чим змушена звернутися до суду за захистом свої прав.

Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 15 жовтня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 02 листопада 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином.

Представник позивача адвокат Бондаренко І.А. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні заперечила проти позовних вимог та просила суд відмовити в їх задоволенні в повному обсязі, пояснюючи, що дійсно близько двох років не проживає у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який раніше належав її батькові та батькові позивачки, з якою вони неповно рідні сестри, але не бажає знятися із реєстрації, оскільки іншого нерухомого майна вона не має. Зазначає також, що позивачка ОСОБА_3 не проживала з ними у цім будинку, так як у неї є інша сім`я. Відзиву на позовну заяву від відповідача ОСОБА_1 до суду не надходило.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечила проти задоволення позовних вимог та просила суд відмовити відповідачу в повному обсязі пояснюючи, що дійсно з 2018 року ні вона, ні її донька ОСОБА_1 не проживають у вказаному будинку та вона припинила фактичні шлюбні стосунки із ОСОБА_4 , який був колишнім власником домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , та який він подарував своїй старшій дочці ОСОБА_3 , при цьому вказує, що вона не має у власності нерухомого майна та проживає з дочкою ОСОБА_1 на квартирі у знайомих, тому не бажає зніматися із реєстрації у спірному домоволодінні. Відзиву на позовну заяву від відповідача ОСОБА_2 до суду не надходило.

Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі виходячи із наступного.

Судом встановлено, що відповідно договору дарування від 18 вересня 2020 року, зареєстрованого в реєстрі №1026 ОСОБА_4 подарував ОСОБА_3 житловий будинок з господасько-побутовими будівлями, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.8-9).

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу 224819497 від 21.09.2020 року, встановлено, що право приватної власності від 18.09.2020 року, номер запису права власності 38273622, на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_3 (а.с.10).

З матеріалів будинкової книги на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , встановлено, що в даному будинку з 17.05.2006 року прописана відповідач ОСОБА_2 та з 09.07.2014 року прописана відповідач ОСОБА_1 (а.с.12).

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_5 показала, що їй як сусідці відомо про те, що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 близько 3-х років не проживають за адресою: АДРЕСА_1 . В даному будинку на даний час проживає ОСОБА_4 , який являється батьком позивачки ОСОБА_3 та відповідачки ОСОБА_1 , які є неповно рідними сестрами, а ОСОБА_2 колишня цивільна дружина ОСОБА_4 , та мати відповідачки ОСОБА_1 . Також вказала, що відповідачі раніше проживали в даному будинку разом з ОСОБА_4 , як члени його сім`ї, потім вони пішли проживати від нього в інше місце та припинили з ним сімейні стосунки і більше не з`являлися в домоволодінні.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_6 показала, що їй відомо, про те, що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 більше двох років не проживають за адресою: АДРЕСА_1 . Вказала, що вона проживає неподалік цього домоволодіння. Також коли відповідачі проживали з батьком позивача у вказаному домоволодінні вона чула сварки між ними, на даний час ОСОБА_4 проживає сам, відповідачі з ним не проживають.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_7 показала, що їй відомо, про те, що відповідач ОСОБА_1 та її мати ОСОБА_2 проживали в будинку за адресою: АДРЕСА_1 разом з батьком позивачки ОСОБА_3 ОСОБА_4 .. Відповідач ОСОБА_1 та позивач ОСОБА_3 є неповно рідними сестрами. На даний час відповідачі не проживають в даному будинку в зв`язку з припиненням фактичних шлюбних стосунків ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_8 надав аналогічні свідку ОСОБА_7 покази.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч. 4 ст. 9 ЖК України).

Відповідно до ст.ст.150, 155 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру (будинок), мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд.

Згідно з ч. 1 ст. 71 Житлового кодексу, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Згідно ч.2 ст.64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Таким чином, з досліджених в судовому засіданні доказів судом встановлено, що відповідачі не є власниками зазначеного будинку та не є членом сім`ї власника позивачки ОСОБА_3 , при цьому вони зареєстровані в домоволодінні, яке належить позивачці за адресою: АДРЕСА_1 , але з 2018 року не проживають за адресою реєстрації.

Згідно з ст. 72 Житлового кодексу визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

За наведених обставин, відповідач на підставі ч. 1 ст. 71, ст. 72 Житлового Кодексу як такий, що був відсутній за місцем реєстрації понад встановлені строки, підлягає визнанню таким, що втратив право користування жилим приміщенням, в судовому порядку.

Конституцією України передбачено захист права власності та захист права на житло.

Відповідно до статті 41 Конституції України Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Вказані положення кореспондуються у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року (надалі Конвенція), у якій закріплено право кожної фізичної або юридичної особи на мирне володіння своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Частинами першою, другою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Держава не втручається у здійснення власником права власності.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Статтею 346 ЦК України врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Особа має право на захист порушеного права у спосіб визначений законом або договором. Способи захисту цивільних прав та інтересів судом встановлені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

У відповідності зі ст.150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 401 ЦК України, визначено поняття користування чужим майном. Право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У ч.2 ст.402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно п.4 ч.1 ст.406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту та відповідно до ч.2 ст.406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Як вбачається з матеріалів справи позивачка ОСОБА_3 є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 з 18.09.2020 року, що підтверджується посвідченим нотаріально договором дарування житлового будинку від 18.09.2020 року, до того часу власником цього нерухомого майна був батько позивачки ОСОБА_3 та відповідачки ОСОБА_1 ОСОБА_4 ..

Судом також встановлено, що відповідачі припинили проживати у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 з 2018 року та не відновлювали своє проживання там до часу розгляду даної справи, при цьому з того часу, вони перестали бути членами сім`ї колишнього власника вказаного будинку ОСОБА_4 , також вони не були та не є членами сім`ї теперішнього нового власника вказаного вище будинку позивачки ОСОБА_3 , тому суд дійшов висновку, що права позивачки порушені відповідачами у контексті статті 8 Конвенції та порушені її права як власника житлового будинку, гарантовані також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. За встановлених в судовому засіданні обставин інтереси позивачки, як власника житла перевищують інтереси відповідачів, як колишніх користувачів цього нерухомого майна та членів сім`ї колишнього власника, у яких припинилися правові підстави користування чужим майном, і власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Така правова позиція викладена у постанові ВСУ від 16.11.2016 р. №6-709цс16 та постанові Великої Палати ВС від 13.10.2020 р. №14-64цс20.

Отже, позовні вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 є обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідачів підлягає стягненню на користь позивачки понесений нею судовий збір в загальній сумі 840,80 грн., пропорційно в розмірі 420,40 грн. з кожного відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 41, 47 Конституції України, ст. ст. 12, 13, 141, 264, 265, 352, 354 ЦПК України, ч.2 ст.16, ч.1 ст.319, 321, 346, ст.391, 401, 402, 405, 406 Цивільного кодексу України, ст.ст. 9, 64, ч.1 ст.71, 72, 150, 155, Житлового кодексу України, ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком під АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір пропорційно в розмірі 420,40 грн. з кожної.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення до Кропивницького апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до п.п. 15.5) п.15 ч.1 Перехідних положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди (Бобринецький районний суд Кіровоградської області).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , паспорт серія НОМЕР_2 виданий Бобринецьким РС УДМС України в Кіровоградській області 09.07.2014 року, зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_1 , фактична адреса проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , паспорт серія НОМЕР_3 виданий Бобринецьким РВ УМВС України в Кіровоградській області 06.12.2001 року, зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_1 , фактична адреса проживання: АДРЕСА_3 .

Повне судове рішення складено 29.12.2020 року.

Суддя І. М. Адаменко