Справа № 359/3407/2020
Провадження № 2/359/1909/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2020 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді Яковлєвої Л.В.,

при секретарі Русан А.М.,

за участі позивача ОСОБА_1

розглянувши y відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Борисполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання неповнолітньої дитини, -

встановив :

05 травня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Бориспільського міськрайонного суду Київської областіз позовом, яким просить стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , додаткові витрати на утримання дитини - сина ОСОБА_4 2006 року народження, у сумі 7787 гривні 75 копійки.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3 . Від даного шлюбу мають неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який проживає разом з нею. Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 07.10.2019 року з ОСОБА_3 стягнуто аліменти на користь позивача на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у розмірі ј частини всіх видів його заробітку щомісячно до досягнення повноліття. Позивач зазначає, що з кожним місяцем витрати на утримання дитини суттєво збільшуються у зв`язку з чим матеріальне становище позивача погіршується. На даний момент всі кошти позивача йдуть на харчування. У дитини не перший місяць проблеми з зубами. Позивач зверталась до відповідача за допомогою, проте відповідач не відреагував. Дитина навіть не має самого елементарного для свого фізичного розвитку взуття відповідного розміру, для дистанційного навчання інтернету, три місяці зими дитина проходила у осінньому одязі. Відповідач працездатний, отримує дохід, має задовільний стан здоров`я та має можливість сплачувати кошти на додаткові витрати, понесені на оплату проїзду та проживання дитини на морі для оздоровлення, оплата частини вартості путівки дитини в оздоровчому таборі, оплата ремонту комп`ютера дитини, проценти по кредитним зобов`язанням, які були взяті на харчування для дитини, обсяг спожитих електроенергії, води, газу, теплоенергії, інтернету. У зв`язку з цим, позивач звернулась до суду із вимогою відшкодувати понесені додаткові витрати на дитину.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити в повному обсязі.

Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Натомість представник відповідача подав відзив та заяву, в якій просив розгляд справи проводити у його відсутність, проти позову заперечує та просить відмовити в його задоволенні.

Суд, заслухавши пояснення позивачки, дослідивши відзив і заяву представника відповідача, матеріали справи вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. Так, враховуються висновки, зазначені у рішенні в справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року (серія А, №303А, п.2958), згідно якого Суд повторює, що згідно усталеної практики, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 з 04 березня 2006 року. Від даного шлюбу в них народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . На даний час шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 квітня 2014 року (а.с. 103).

07 листопада 2019 року рішенням Бориспільського міськрайонного суду з ОСОБА_3 стягнуто на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 у розмірі ј частини всіх видів його заробітку щомісячно до досягнення повноліття (а.с. 139-143).

Наведене визнається та не оспорюється сторонами, у зв`язку з чим на підставі ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню.

У відповідності до ч. 1 та ч. 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно положень Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Принципом 6 Декларації прав дитини передбачено, що дитина для повного та гармонійного розвитку його особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою та відповідальністю своїх батьків і в будь-якому випадку в атмосфері кохання та морального і матеріального забезпечення; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена з матір`ю.

В статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» зазначено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватись про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно статті 3 «Конвенції про права дитини» від 20 листопада 1989 року (далі Конвенція) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 18 Конвенції передбачено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Статтею 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно із ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно ч.1 ст.185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Згідно ч.2 цієї ж статті розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину, в разі спору, визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Аналізуючи дану норму, суд при розгляді справи виходить з того, що до додаткових витрат закон відносить витрати, не пов`язані з повсякденним звичайними витратами на проживання, харчування, одяг, та інше, що пов`язане із забезпеченням життєвих потреб, на які стягуються аліменти на утримання дитини. За ч. 2 ст. 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини (аліменти). У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Така правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 13.09.2017 р. у справі №6-1489цс17.

Як роз`яснив Верховний Суд України в постанові від 24 лютого 2016 року у справі за № 6-1296 цс 15, положеннями статей 180, 183, 185 СК України визначаються декілька видів виконання цього обов`язку, зокрема утримання неповнолітньої дитини, що стягується у частках або твердій грошовій сумі (статті 180, 183); участь батьків у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (стаття 185). Виходячи з аналізу статті 185 СК України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставина-ми, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

Як зазначає позивач в позовній заяві з кожним місяцем витрати на утримання дитини суттєво збільшуються у зв`язку з чим матеріальне становище позивача погіршується. На даний момент всі кошти позивача йдуть на харчування у січні 4860 грн., у лютому 4730 грн., у березні 9190 грн. Крім цього, позивачем понесені додаткові витрати на оплату проїзду та проживання дитини на морі для оздоровлення, оплата частини вартості путівки дитини в оздоровчому таборі, оплата ремонту комп`ютера дитини, проценти по кредитним зобов`язанням, які були взяті на харчування для дитини, обсяг спожитих електроенергії, води, газу, теплоенергії, інтернету. На підтвердження позивачем надано копії квитанцій, фіскальних чеків, копії кредитного договору та квитанцій на оплату комунальних послуг (а.с. 5-102).

Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги про стягнення додаткових витрат на дитину задоволенню не підлягають. Так, позивач зобов`язана була довести, що дані витрати є додатковими та пов`язані з особливими обставинами. Такі докази в матеріалах справи відсутні. Подання чеків не може автоматично ототожнювати дані витрати як додаткові. Придбання продуктів харчування та господарчих товарів, може бути в цілому як сімейна покупка для всієї родини, а не лише для індивідуального користування дитини. Оплата за комунальні послуги також не є індивідуальними витратами на дитину.

Квитанції на оплату проїзду та проживання на морі та в оздоровчому таборі не є належними доказами, оскільки з них не можна встановити точно ким саме оплачено таку путівку, як і не надано доказів купівлі / отримання путівки для оздоровлення дитини, дійсної повної вартості путівки, у зв`язку з чим неможливо встановити чи дійсно дитина оздоровлювалась на морі.

Так, в матеріалах справи на аркуші 77 наявна квитанція, згідно якої ОСОБА_6 , не позивач у справі, сплатила грошові кошти в розмірі 1200 грн. 00 коп. за бронювання «Водный мир». З наведеного вбачається, що дані витрати не понесено позивачем.

Згідно проїзних документів на поїзд вбачається, що на ОСОБА_7 придбано дитяче пасажирське місце в потягах та Київ Мелітополь ПАС на дати 25 липня та 03 серпня. Вартість одного квитка становить 277 грн. 77 коп. Проте, в даних проїзних документах немає даних про рік, протягом якого вони були чинні. Крім того, позивачем не надано суду доказів придбання цих проїзних документів для сина, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити коли та ким понесено дані затрати. В свою чергу судове рішення не може ґрунтуватись на припущеннях.

З наявної на аркуші справи 78 квитанції від 09 серпня 2019 року вбачається, що ОСОБА_1 сплатила на рахунок Державного підприємства «Зал офіційних делегацій» грошові кошти в розмірі 2109 грн. 24 коп. як частину вартості путівки.

Проте, позивачем не надано суду жодних доказів тієї обставини, що вона працювала в Державному підприємстві «Зал офіційних делегацій» та оплачена частина путівки придбана саме для потреб дитини, в той час як син ОСОБА_7 , згідно проїзних документів, вже мав повернутись з подорожі.

Неможливо також задовольнити позов в частині майбутніх потреб на стоматологічне лікування ротової порожнини дитини, оскільки з наданої позивачем довідки від 02 вересня 2020 року вбачається, що ОСОБА_4 є пацієнтом стоматологічної клініки «Вегас», має карієс 36 46 зубів, у зв`язку з чим йому рекомендоване їх пломбування, приблизна сума лікування 2000 грн. 00 коп.. Також рекомендована профілактична чистка вартістю 750 грн. 00 коп. та видалення молочних зубів вартістю 750 грн. 00 коп. (а.с. 169).

Однак, суд не вбачає можливим встановити дійсну вартість стоматологічних послуг, яких потребує дитина для лікування ротової порожнини, оскільки у довідці не конкретизовано кількість молочних зубів, що підлягають видаленню, та не конкретизовано розмір вартості пломбування всіх зубів починаючи з 36 до 46 включно.

Таким чином, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження понесених додаткових витрат на дитину, половина з яких підлягає стягненню з відповідача. Вказані позивачем витрати відносяться до витрат, пов`язаних з повсякденним звичайними витратами на проживання, харчування, одяг, та не можуть вважатися додатковими, викликаними особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо.

На підставі викладеного та керуючись положеннями ст. ст. 141, 180, 185 СК України, ст. ст. 13, 76, 81, 89, 141, 280-284, 273, 354 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання неповнолітньої дитини відмовити.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду через Бориспільський міськрайонний суд протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження, або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення виготовлено 23 грудня 2020 року.

Суддя Л.В. Яковлєва