ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2020 року м. Чернівці

справа № 727/8319/18

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Половінкіна Н. Ю.

суддів Височанської Н.К., Литвинюк І.М.

секретаря Тодоряк Г.Д.

з участю представника позивача ОСОБА_1

учасники справи

позивач ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 29 травня 2020 року, головуючий у першій інстанції Чебан В.М.

встановила:

ОСОБА_2 у серпні 2018 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про відшкодування збитків, завданих джерелом підвищеної небезпеки.

Зазначав, що 13 лютого 2018 року о 8 годині біля будинку 148 по вул.Сторожинецькій м.Чернівці ОСОБА_3 , керуючи автомобілем Додж Караван з номерним знаком НОМЕР_1 з німецькою реєстрацією, допустив зіткнення з автомобілем Шевроле модель Авео з номерним знаком НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 , чим спричинив пошкодження транспортного засобу. Вказував, що власником автомобіля Додж Караван з номерним знаком НОМЕР_1 з німецькою реєстрацією є ОСОБА_4 , яка здійснила ввезення

Справа №727/8319/18 Головуючий у 1 інстанції Чебан В.М.

Провадження №22-ц/822/676/20 Доповідач Половінкіна Н.Ю.

транспортного засобу на митну територію України без реєстрації в органах Міністерства внутрішніх справ України.

Національною акціонерною страховою компанією «Оранта» повідомлено 23 травня 2018 року №257-05 про відмову у проведенні виплати страхового відшкодування.

Постановою Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 11 травня 2018 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП.

Висновком судового експерта Юзва С.Г. від 17 березня 2018 року №35/18 визначено вартість збитків внаслідок пошкодження транспортного засобу в сумі 196425 грн. 01 коп.

Просив стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 збитки, заподіяні джерелом підвищеної небезпеки, що складаються з пошкодження транспортного засобу в сумі 196425 грн. 01 коп., витрат на евакуацію та стоянку транспортного засобу в сумі 2194 грн., послуг експерта в сумі 1500 грн., витрат на правову допомогу в адміністративній справі в сумі 4500 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 29 травня 2020 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення збитків, завданих джерелом підвищеної небезпеки, задоволено частково, постановлено стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , збитки, завдані джерелом підвищеної небезпеки в сумі 153066 грн. 98 коп., витрати на евакуацію та стоянку автомобіля в сумі 2194 грн., а в решті відмовлено.

У позові ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення збитків, завданих джерелом підвищеної небезпеки, відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 29 травня 2020 року змінити та ухвалити про задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення збитків, завданих джерелом підвищеної небезпеки, у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Зазначає про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, що власником автомобіля Додж Караван з номерним знаком НОМЕР_1 з німецькою реєстрацією є ОСОБА_4 , яка здійснила ввезення транспортного засобу на митну територію України без реєстрації в органах Міністерства внутрішніх справ України.

Вважає, що судом першої інстанції необгрунтовано надано перевагу висновку судового експерта Павлишина Я.Д. від 27 лютого 2020 року №16-02-20, не спростовано висновок судового експерта Юзва С.Г. від 17 березня 2018 року №35/18.

У відзиві ОСОБА_4 просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про стягнення збитків, завданих джерелом підвищеної небезпеки, частково, суд першої інстанції керувався положеннями ч.2 ст.22, ч.1 ст.1166, ч.2 ст.1187, п.1 ч.1 ст.1188, ч.2 ст.1192 ЦК України та вважав встановленим заподіяння ОСОБА_2 збитків ОСОБА_3 внаслідок пошкодження транспортного засобу, вважав стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 збитки, завдані джерелом підвищеної небезпеки, в сумі 153066 грн. 98 коп., витрати на транспортування та стоянку транспортного засобу в сумі 2194 грн.

На обґрунтування такого висновку суд першої інстанції послався на висновок судового експерта Павлишина Я.Д. від 27 лютого 2020 року №16-02-20, попередження експерта ОСОБА_6 про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, відповідність Методиці товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, відсутність відомостей про фактично понесені витрати ОСОБА_2 на ремонт транспортного засобу, обсяг пошкоджень автомобіля, не взяття до уваги висновку судового експерта Юзва С.Г. від 17 березня 2018 року №35/18.

Водночас суд першої інстанції зазначив про відсутність підстав для стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрат на проведення дослідження судового експерта Юзва С.Г. від 17 березня 2018 року №35/18, витрат на професійну правничу допомогу, оскільки висновок судового експерта не взятий до уваги, не надано доказів про розмір понесених витрат на професійну правничу допомогу у справі, а питання стягнення витрат на правову допомогу в адміністративній справі не може бути вирішено у даній справі.

Відмовляючи у позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення збитків, завданих джерелом підвищеної небезпеки, суд першої інстанції послався на недоведеність права власності ОСОБА_4 на автомобіль Додж Караван з номерним знаком НОМЕР_1 з німецькою реєстрацією.

При цьому судом першої інстанції зазначено, що вказівка у протоколі про адміністративне правопорушення на належність автомобіля Додж Караван з номерним знаком НОМЕР_1 з німецькою реєстрацією ОСОБА_4 та вчинення ОСОБА_4 і Національною акціонерною страховою компанією «Оранта» договору про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів 18 лютого 2017 року самі по собі не свідчать про право власності за відсутності свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, цивільно-правового договору.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення наведеним нормам відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 13 лютого 2018 року о 8 годині біля будинку 148 по вул.Сторожинецькій м.Чернівці ОСОБА_3 , керуючи автомобілем Додж Караван з номерним знаком НОМЕР_1 з німецькою реєстрацією, допустив зіткнення з автомобілем Шевроле модель Авео з номерним знаком НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 , чим спричинив пошкодження транспортного засобу.

Відповідно до частини 1 статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної безпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частині залежно від обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, законодавець пов`язує покладення відповідальності за шкоду, заподіяну внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, з наявністю вини заподіювача.

Згідно із частинами другою, третьою, четвертою, п`ятою статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов`язана відшкодувати її на загальних підставах.

Якщо неправомірному заволодінню іншою особою транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом сприяла недбалість її власника (володільця), шкода, завдана діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, відшкодовується ними спільно, у частці, яка визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Постановою Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 11 травня 2018 року встановлено вину ОСОБА_3 у дорожньо-транспортній пригоді та визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП.

Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

За змістом п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» відповідно до ч.4 ст.61 ЦПК України при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, що набрав законної сили, або постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, цей вирок або постанова обов`язкові для суду лише з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи чи зі справи про адміністративне правопорушення, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. Інші прийняті в рамках кримінальної справи чи справи про адміністративне правопорушення постанови оцінюються судом згідно з положеннями ст.212 ЦПК України.

На підставі ч.3 ст.386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Відповідно приєднаного до матеріалів справи свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу власником автомобіля марки Шевроле модель Авео з номерним знаком НОМЕР_2 на час заподіяння шкоди був ОСОБА_2 .

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 застраховано цивільно-правову відповідальність транспортного засобу Додж Караван з номерним знаком НОМЕР_1 з німецькою реєстрацією.

Національною акціонерною страховою компанією «Оранта» повідомлено 23 травня 2018 року №257-05 про відмову у проведенні виплати страхового відшкодування.

Згідно з ч.1 ст.1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

На підставі частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частинами першою та другою статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно висновку судового експерта Павлишина Я.Д. від 27 лютого 2020 року №16-02-20 вартість відновлювального ремонту автомобіля Шевроле модель Авео 1.61 з номерним знаком НОМЕР_2 в результаті його пошкодження під час дорожньо-транспортної пригоди 13 лютого 2018 року за матеріалами справи станом на момент дорожньо-транспортної пригоди складає 153066 грн. 98 коп., проводити відновлювальний ремонт автомобіля Шевроле модель Авео 1.61 з номерним знаком НОМЕР_2 економічно доцільно.

Не можна погодитися з доводами ОСОБА_2 , на які є посилання в апеляційній скарзі, про надання переваги висновку судового експерта Павлишина Я.Д. від 27 лютого 2020 року №16-02-20, не спростування висновку судового експерта Юзва С.Г. від 17 березня 2018 року №35/18.

Частиною першою статті 78 ЦПК України визначено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Згідно з частинами першою, п`ятою статті 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Частиною шостою статті 106 ЦПК України передбачено, що експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду.

Проте, у висновку судового експерта Юзва С.Г. від 17 березня 2018 року №35/18, який був зроблений на замовлення ОСОБА_2 не зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду та експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а тому такий висновок не є допустимим доказом.

Отже, суд першої інстанції правильно не взяв до уваги висновок судового експерта Юзва С.Г. від 17 березня 2018 року №35/18.

За таких обставин ОСОБА_2 не доведена неминучість витрат на проведення екпертизи, витрати на висновок судового експерта Юзва С.Г. від 17 березня 2018 року №35/18 не можуть створювати обов`язку їх відшкодування ОСОБА_3 .

Не заслуговують на увагу посилання ОСОБА_2 про наявність підстав для покладення обов`язку з відшкодування збитків, завданих джерелом підвищеної небезпеки, на ОСОБА_4 .

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ч.1, 2 статті 76 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Для застосування до спірних правовідносин положень частини четвертої статті 1187 ЦК України необхідно встановити, що особа, яка фактично користувалася транспортним засобом під час завдання шкоди, заволоділа ним неправомірно та, що цьому сприяла недбалість власника транспортного засобу.

Згідно пункту 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених Кабінетом Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.

Згідно з ч. 3 ст. 397 ЦК України фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 380 Митного кодексу України тимчасово ввезені транспортні засоби особистого користування можуть використовуватися на митній території України виключно громадянами, які ввезли зазначені транспортні засоби в Україну, для їхніх особистих потреб.

Транспортні засоби особистого користування, що класифікуються за товарною позицією 8903 згідно з УКТ ЗЕД, можуть використовуватися громадянами, які ввезли їх в Україну, а також громадянами-резидентами та громадянами-нерезидентами, які мають належний дозвіл користувача права на тимчасове ввезення, за умови використання транспортного засобу від імені і згідно з інструкціями користувача права на тимчасове ввезення.

Такі транспортні засоби не можуть використовуватися для цілей підприємницької діяльності в Україні, бути розкомплектовані чи передані у володіння, користування або розпорядження іншим особам.

За змістом ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 13 ЦПУ України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із положеннями частини першої, п`ятої, шостої ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Сторона має довести ті обставини, на які вона посилається, і саме, такі належним чином вчинені дії позивача, за загальним правилом, є підставою для задоволення його позову. Натомість відсутність належного спростування іншою стороною обставин, на які посилається сторона без належного їх доведення, а сама по собі не є підставою для задоволення позову, оскільки суперечить загальним принципам доказування у цивільних справах, встановлених процесуальним законом.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 (пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18)».

Твердження ОСОБА_2 , що ОСОБА_4 є власника автомобіля Додж Караван з німецькою реєстрацією DAH МС 249 не є достатнім для задоволення позовних вимог.

Відповідно ч.1 ст.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхувальники - юридичні особи та дієздатні громадяни, що уклали із страховиками договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного транспортного засобу.

Копія протоколу про адміністративне правопорушення серії БР №010551 від 22 березня 2018 що містить зазначення належності автомобіля Додж Караван з німецькою реєстрацією DAH МС 249 ОСОБА_4 , вчинення ОСОБА_4 і Національною акціонерною страховою компанією «Оранта» договору про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів 18 лютого 2017 року самі по собі не дають відстав для висновку про право власності ОСОБА_4 на транспортний засіб за відсутності свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, цивільно-правової угоди.

Крім того, у матеріалах справи відсутні відомості про здійснення ОСОБА_4 ввезення транспортного засобу на митну територію України без реєстрації в органах Міністерства внутрішніх справ України.

ОСОБА_2 звернувся до суду із вимогою про стягнення витрат на правову допомогу в адміністративній справі.

Витрати, зокрема, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката є такими, що понесені особою у зв`язку із реалізацією своїх процесуальних прав при розгляді певної справи у суді. Такі витрати процесуальним законом віднесено до судових витрат, вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом; їх не можна визнати збитками чи шкодою у розумінні положень цивільного законодавства України й вони не можуть бути стягнуті за позовною вимогою в іншому провадженні.

Аналогічну правову позицію закріплено у постановах Верховного Суду України від 20.05.2009 у справі № 6-3261св08, від 27.01.2010 у справі № 6-11633св09, від 03.02.2010 у справі № 6-15773св09.

У пункті 6.19 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.04.2020 у справі № 925/1196/18 зазначено, що за висновками Великої Палати Верховного Суду процесуальні витрати, понесені у судовому провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову; такі витрати розподіляються виключно за правилами, встановленими процесуальним законодавством (пункт 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 462/6473/16-ц за провадженням № 14-400 цс 18, пункт 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 688/2479/16-ц за провадженням № 14-447цс19, пункт 20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 489/5045/18 за провадженням № 14-191 цс 19).

Отже, витрати, пов`язані із наданням правової допомоги (оплата послуг адвоката) не є тотожними реальним збиткам (грошовій вартості втраченого майна та додаткових витрат на його відновлення) та не набувають відповідних ознак унаслідок нереалізації права на їх відшкодування у передбаченому законом порядку.

Законодавством не передбачено можливості стягнення витрат на оплату правової допомоги в адміністративній справі у порядку господарського судочинства, як і немає правових підстав для ототожнення витрат на правову допомогу і шкоди (збитків) у розумінні положень чинного законодавства.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19.09.2019 у справі № 925/245/19, який суди застосували під час розгляду справи № 910/12945/19.

З урахуванням викладеного рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 29 травня 2020 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 29 травня 2020 року без змін.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ч.1 ст.375 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 29 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення 3 листопада 2020 року.

Головуючий Н.Ю. Половінкіна

Н.К. Височанська

І.М. Литвинюк