Провадження № 2/727/2093/20

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

28 грудня 2020 року м.Чернівці

Шевченківський районний суд м.Чернівці

в складі : головуючого судді Літвінова О.Г

секретар судового засідання Заверуха Б.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про припинення спільної сумісної власності шляхом визнання часток співвласників,-

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про припинення спільної сумісної власності шляхом визнання часток співвласників.

В позовній заяві вказує, що згідно розпорядження ВАТ «Кварц» від 15 травня 1996 року за №788/798 було видано на, ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 свідоцтво про право власності на житло, а саме їм було передано у спільну сумісну власність двох кімнатну квартиру номер АДРЕСА_1 .

Вказану квартиру їм передали у спільну сумісну власність за час проживання в шлюбі з ОСОБА_3 .

У 1999 році шлюбні стосунки між позивачем та ОСОБА_3 , зіпсувалися і він переїхав проживати в село Драчинці Кіцманського району Чернівецької області.

28 серпня 2001 року шлюб між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 був розірваний.

З часу виїзду відповідача з квартири по теперішній час позивач самостійно здійснюю утримання їх спільної сумісної власності, син ОСОБА_5 , який на сьогоднішній день проживає у вказаній квартирі також не сплачує комунальні платежі за утримання цього житла.

Після приватизації вказаної квартири, ідеальна частка кожного тодішнього члена сім`ї складала 1/3 (одну третю).

Просить суд припинити право спільної сумісної власності на квартиру номер АДРЕСА_2 та визначити, що частка кожного співвласника квартири , а саме ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 складає 1/3 ідеальної частини даної квартири.

14 грудня 2020 року, ухвалою судді позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі і призначено судове засідання.

Позивач ОСОБА_1 та її представник в судове засідання не з`явилися, від них надійшла заява в якій просять справу розглядати у їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі.

Відповідачі в судове засідання повторно не з`явилися, відзиву на позовну заяву не надали, про день та час розгляду справи були повідомлені завчасно, належним чином, про поважність причин неявки суд не повідомили. Суд вважає за можливе у відповідності до вимог ст.ст.128, 223 ЦПК України, розглянути справу у відсутність відповідачів.

Відповідно до ст. 247 ч. 2 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За таких обставин суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів.

Суд, виходячи з даних вимог закону, зокрема, що відповідач не подав відзив на позовну заяву, вивчивши матеріали справи, розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що по справі слід ухвалити заочне рішення та позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Судом встановлено, що згідно розпорядження ВАТ «Кварц» від 15 травня 1996 року за №788/798 було видано на, ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 свідоцтво про право власності на житло, а саме їм було передано у спільну сумісну власність двох кімнатну квартиру номер АДРЕСА_1 .

Вказану квартиру їм передали у спільну сумісну власність за час проживання в шлюбі з ОСОБА_3 .

У 1999 році шлюбні стосунки між позивачем та ОСОБА_3 , зіпсувалися і він переїхав проживати в село Драчинці Кіцманського району Чернівецької області.

28 серпня 2001 року шлюб між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 був розірваний.

З часу виїзду відповідача з квартири по теперішній час позивач самостійно здійснюю утримання їх спільної сумісної власності, син ОСОБА_5 , який на сьогоднішній день проживає у вказаній квартирі також не сплачує комунальні платежі за утримання цього житла.

Після приватизації вказаної квартири, ідеальна частка кожного тодішнього члена сім`ї складала 1/3 (одну третю).

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник, володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно з ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Відповідно до ч.1 ст. 355 ЦК України, майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Згідно ч. 2 ст. 370 ЦК України, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Відповідно ч.2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.

Ніяких домовленостей про розмір часток між співвласниками не було, жодних доказів того, що участь когось з учасників спільної сумісної власності у надбанні майна була більшою або меншою суду не надано.

Враховуючи вищевикладене, проаналізувавши встановлені обставини по справі, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.95 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності»; ст.ст.319, 321, 355, 356, 358, 364 ЦК України, ст.ст.4, 7, 8, 10, 12, 13, 81, 258-259, 263-265, 268, 272, 273, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про припинення спільної сумісної власності шляхом визнання часток співвласників задовольнити.

Припинити право спільної сумісної власності на квартиру номер АДРЕСА_2 та визначити, що частка кожного співвласника квартири , а саме ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 складає 1/3 ідеальної частини даної квартири

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Чернівецького апеляційного суду через Шевченківський районний суд м.Чернівці шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення (в порядку ст. 284 ЦПК України) може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом 20 ти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

СУДДЯ : Літвінова О.Г.