КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/8713/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2020 року м. Київ

Справа 760/17841/17

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.,

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 11 лютого 2020 року, ухвалене у складі судді Українця В.В.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів,

встановив:

У вересні 2017 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення коштів у розмірі 51 293 грн. 22 коп., посилаючись на те, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 22 серпня 1996 року. Відповідач ОСОБА_1 є її батьком, який подарував їй вказану квартиру, та зобов`язався виселитись з квартири після досягнення ОСОБА_2 повноліття.

Однак відповідач чинить їй перешкоди у користуванні квартирою та продовжує проживати в ній разом з членами своєї родини. Жодних письмових дозволів на проживання у її квартирі вона відповідачу не надавала, договір оренди з останнім не укладала. При цьому відповідач не сплачує комунальні платежі.

За період з січня 2014 року по серпень 2017 року позивачем самостійно було сплачено кошти за комунальні послуги в розмірі 51 293 грн. 22 коп., які вона просить стягнути з відповідача на її користь.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 11 лютого 2020 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 51 293 грн. 22 коп. та 640 гривень судового збору.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Вказує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що відповідач та члени його сім`ї проживають у спірній квартирі. Такі висновки суду зроблено на припущеннях позивача, що не підтверджено жодними доказами Так, акт від 09.02.2017 року підписаний трьома невстановленими особами та не містить підпису голови ЖБК «Десна». Крім того, складання такого документу не передбачено жодними положеннями законодавства України. Також вимога від 19.12.2016 року про те, що відповідач порушує права представника ОСОБА_3 є безпідставна, оскільки відповідач не має жодних відносин та домовленостей з останнім.

Звертає увагу на те, що саме власник зобов`язаний забезпечувати сплату житлово-комунальних послуг або особа, яка за згодою власника користується об`єктом нерухомого майна та з якою укладено відповідний договір про надання житлово-комунальних послуг. Вказує, що відповідач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . При цьому, суд першої інстанції при відкритті провадження у справі зобов`язаний був перевірити таке місце проживання відповідача, а тому враховуючи положення ст. 374, 376 ЦПК України є наявні підстави для скасування рішення.

Крім того, позивачем не надано доказів жодної оплати комунальних послуг по спірній квартирі. ЖБК «Десна» не надано жодних доказів, які було витребувано судом першої інстанції ухвалою від 4 вересня 2018 року, обмежившись лише незрозумілим листом із набором нічим не утвердженої та незрозумілої інформації. Крім цього, цим листом ЖБК «Десна» повідомлено суд про те, що у квартирі зареєстровано місце проживання лише ОСОБА_2 , а тому вважає, що відсутні підстави для стягнення з відповідача платежів, заявлених позивачем.

Крім того, відповідач здійснює відновлення свого законного права власності на квартиру (справа № 760/1537/19, яка розглядається Солом`янським районним судом м. Києва), тому при наявності можливості виконує обов`язок власника щодо утримання майна та здійснює відповідні платежі. Однак, суд першої інстанції не дослідив зазначені вище обставини та жодним чином не мотивував їх у рішенні суду.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду - залишити без змін, посилаючись на те, що в апеляційній скарзі не наведено достатніх підстав для скасування оскаржуваного рішення. Посилається на те, що відповідач не надав жодного доказу, який підтверджує факт непроживання ОСОБА_1 разом з сім`єю у спірній квартирі. Разом з тим, позивачем надано належні докази, які підтверджують факт проживання у квартирі та оплату житлово-комунальних послуг. Стверджує, що ЖБК «Десна» належним чином виконав ухвалу суду про витребування доказів та надав відповідь на запитувану судом інформацію.

В судовому засіданні представники відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 підтримали апеляційну скаргу та просили скасувати оскаржуване рішення.

Представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_7 вважав доводи апеляційної скарги необґрунтованими та просив у задоволенні скарги відмовити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, вислухавши пояснення представників учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_2 свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 22 серпня 1996 року. Зазначена квартира була подарована їй батьком - ОСОБА_1 . У її інтересах у 1996 році діяла її мати ОСОБА_8 23 січня 2001 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 було розірвано та вона залишилась проживати з матір`ю. Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_8 домовились про те, що ОСОБА_1 може використовувати квартиру до досягнення повноліття їх спільної дитини - ОСОБА_2 , за умови сплати ним комунальних платежів.

Після досягнення нею повноліття позивач зареєструвалась у квартирі АДРЕСА_1 .

Відповідач чинить їй перешкоди у користуванні квартирою та продовжує проживати в ній разом з членами своєї родини. Жодних письмових дозволів на проживання у її квартирі вона відповідачу не надавала, договір оренди з останнім не укладала.

19 грудня 2016 року її адвокатом було направлено відповідачу вимогу про звільнення квартири, проте станом на день подання позову до суду останній квартиру не звільнив, комунальні платежі добровільно не сплачує. За період з 2014 року по 2017 рік комунальні платежі за квартиру сплачує вона, а до 2014 року сплачувала її мати ОСОБА_8 .

За період з січня 2014 року по серпень 2017 року нею було сплачено кошти за комунальні послуги в розмірі 51 293 грн. 22 коп., які просить стягнути з відповідача на її користь.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 та відповідно до змісту позовної заяви, після розірвання шлюбу батьки позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_8 домовились про те, що ОСОБА_1 може використовувати квартиру до досягнення повноліття їх спільної дитини - ОСОБА_2 , за умови сплати ним комунальних платежів.

Факт проживання відповідача у спірній квартирі підтверджується актом ЖБК «Десна» від 09 лютого 2017 року, з якого вбачається, що у квартирі АДРЕСА_1 проживає ОСОБА_1 разом з дружиною, у квартирі ці особи не зареєстровані та у них відсутні будь-які документи, які надають їм право проживати у цій квартирі (а.с. 125).

Стороною відповідача доказів на підтвердження наявності у відповідача права власності на квартиру АДРЕСА_1 суду не надано.

Судом прийнято до уваги пояснення представника позивача про те, що 19 грудня 2016 року відповідачу було направлено вимогу про звільнення квартири (а.с. 20), проте станом на день подання позову до суду останній квартиру не звільнив, комунальні платежі добровільно не сплачує.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Частиною 1 ст. 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з довідкою бухгалтерії ЖБК «Десна» щодо оплати комунальних послуг по квартирі АДРЕСА_1 , сплачених ОСОБА_2 з 2014 року по 2017 рік, загальна сума платежів становить 51 293 гривні 22 копійки (а.с. 29-35).

З відповіді ЖБК «Десна» на запит суду від 24 січня 2019 року вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1 проживає 4 особи, а всі комунальні послуги сплачує власник квартири ОСОБА_2 . Від ОСОБА_1 надійшли на рахунок ЖБК «Десна» 2000 гривень 18 січня 2018 року та 900 гривень - 29 лютого 2018 року (а.с. 86).

Доказів на підтвердження сплати ОСОБА_1 комунальних платежів стороною відповідача суду не надано.

Таким чином, враховуючи факт сплати позивачем витрат на комунальні послуги у спірній квартирі, суд першої інстанції дійшов висновку, що сплачена ОСОБА_2 з 2014 року по 2017 рік загальна сума платежів за комунальні послуги становить 51293 грн. 22 коп. Вказану суму суд визнав шкодою в розумінні ст. 1166 ЦК України та дійшов висновку, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість у вказаній сумі.

Однак колегія суддів з висновками суду першої інстанції не погоджується, оскільки вони зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 22 серпня 1996 року. 12 березня 2001 року приватним нотаріусом КМНО Левицьким Р.В. було видано дублікат договору дарування від 22 серпня 1996 року у зв`язку із втратою оригіналу (а.с. 15-16). З дублікату договору вбачається, що 19 грудня 2002 року його було зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 15 лютого 2017 року вбачається, що власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 на підставі дублікату договору дарування, дата державної реєстрації - 26 грудня 2016 року (а.с. 17).

З довідки про реєстрацію місця проживання особи від 21 січня 2019 року № 2479883 вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 з 12 квітня 2013 року по теперішній час (а.с. 97).

Позивач є єдиною особою, яка зареєстрована у зазначеній квартирі, що підтверджується витягом з Реєстру територіальної громади міста Києва від 23 січня 2019 року № 36672128 (а.с. 96).

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Статтею 322 ЦК України визначено, що тягар утримання майна несе власник, який зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Згідно зі ст. 7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», власники квартири або нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку ( співвласники багатоквартирного будинку) зобов`язані, зокрема, додержуватися вимог правил утримання багатоквартирного будинку і прибудинкової території, правил пожежної безпеки, санітарних норм; своєчасно сплачувати за спожиті житлово-комунальні послуги.

Кожний співвласник несе зобов`язання щодо належного утримання, експлуатації, реконструкції, реставрації, поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна багатоквартирного будинку пропорційно до його частки співвласника. У разі відчуження квартири чи нежитлового приміщення новий власник набуває усіх обов`язків попереднього власника як співвласника.

Таким чином, позивач ОСОБА_2 як власник квартири, зобов`язана нести витрати по утриманню належної їй квартири, оскільки належних доказів тих обставин, що між нею та відповідачем було укладено відповідний договір, позивачем не надано.

Оскільки між ОСОБА_2 , як власником житла та ОСОБА_1 , як наймачем, не укладався договір найму, зазначене також виключає можливість застосування до спірних правовідносин положень ст. 162 ЖК України.

Отже, матеріали справи не містять доказів тих обставин, що між сторонами склались будь-які договірні відносини.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилалась на те, що вона, будучи власником квартири та не проживаючи у ній, несе витрати по сплаті комунальних послуг : квартирної плати, плати за споживання електроенергії, холодної води, гарячої води, опалення. Натомість такі послуги споживає відповідач, не сплачуючи за них.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції погодився з доводами позивача про те, що сплата нею за житлово-комунальні послуги за викладених обставин є шкодою в розумінні ст. 1166 ЦК України, відповідальність за яку повинен нести відповідач ОСОБА_1 , який без будь-яких правових підстав проживає у квартирі, що належить позивачу, та відповідно споживає зазначені житлово-комунальні послуги.

З таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодження речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені нормами статей 1166 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Умовами застосування цієї норми є завдання шкоди неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю відповідача, наявність причинного зв`язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача.

В силу ст. 322 ЦК України та ст. 7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» саме на власника квартири покладено обов`язок нести витрати по утриманню належного йому майна та своєчасно сплачувати за спожиті житлово-комунальні послуги.

Таким чином, здійснення позивачем ОСОБА_2 витрат по утриманню належного їй на праві власності житла, обсяги, розміри та підстави сплати яких були визначені нею на власний розсуд, не є підставою вважати, що зазначені витрати є шкодою в розумінні ст. 1166 ЦК України, оскільки позивачем не доведено, що зазначені витрати вона здійснила для відновлення свого порушеного права.

Висновки суду першої інстанції про те, що позивачем доведений факт проживання відповідача у спірній квартирі, що підтверджується актом ЖБК «Десна» від 09 лютого 2017 року, з якого вбачається, що у квартирі АДРЕСА_1 проживає ОСОБА_1 разом з дружиною, - колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вказаний акт складений одноразово, станом на 09 лютого 2017 року, тоді як предметом спору у даній справі є відшкодування витрат за оплачені власником квартири житлово-комунальні послуги за період з 01 січня 2014 року по 31 серпня 2017 року.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Проте належних та допустимих доказів тих обставин, що відповідач ОСОБА_1 протягом вказаного періоду часу з січня 2014 року по серпень 2017 року проживав у спірній квартирі та споживав житлово-комунальні послуги, матеріали справи не містять.

Також матеріали справи не містять доказів обсягу спожитих та оплачених позивачем житлово-комунальних послуг.

На підтвердження заявлених позовних вимог позивачем надано суду 16 квитанцій до прибуткового касового ордеру, видані їй ЖБК «Десна» про те, що від ОСОБА_2 прийнято оплату за «квартплату + електроенергію» - 16 платежів на загальну суму 51 293 грн. 22 коп.

Однак, виходячи зі змісту ст. 66 ЖК України, квартирна плата - це плата наймача за користування житлом в будинках державного і громадського житлового фонду, яка обчислюється виходячи із загальної площі квартири (одноквартирного будинку). Розмір плати за користування житлом (квартирної плати) встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Разом з тим, відповідно до ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальній послуги» ( в редакції станом на час звернення позивача до суду), залежно від функціонального призначення, житлово - комунальні послуги поділяються на:

1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо);

2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо).

Відповідно до ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» , плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою.

У платіжному документі мають бути передбачені графи для зазначення поточних та попередніх показань засобів обліку споживання комунальних послуг, різниці цих показань або затверджених норм, ціни/тарифу на даний вид комунальних послуг і суми, яка належить до сплати за надану послугу.

Відповідно до п. 3 Правил користування електричною енергією для населення, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України № 1357 від 26 липня 1999 року ( була чинною на час виникнення спірних правовідносин 2014 - 2017 років) споживання електричної енергії здійснюється на підставі договору про користування електричною енергією між побутовим споживачем і електропостачальником, що розробляється енергопостачальником згідно з Типовим договором про користування електричною енергією (додаток 1) і укладається на три роки. Договір про користування електричною енергією вважається продовженим на кожен наступний рік, якщо за місяць до закінчення зазначеного строку жодна із сторін не заявила про розірвання договору або про внесення до нього змін.

Згідно з п. 5, 7 зазначених Правил, у багатоквартирному будинку енергопостачальник укладає договори з кожним наймачем (власником) квартири.

Для споживання електроенергії новий наймач ( власник) квартири або іншого об`єкта повинен звернутися до енергопостачальника для укладення договору про користування електричною енергією.

Згідно з п. 22 Правил, платіжний документ, який виписується енергопостачальником, формується ним за обсяг електричної енергії спожитий протягом календарного місяця ( з першого числа розрахункового місяця, по перше число місяця, наступного за розрахунковим).

Пунктом 22 Правил визначено, що оплата спожитої електричної енергії може здійснюватися за розрахунковими книжками; за платіжними документами, які виписуються енергопостачальником, за карткою попередньої оплати. Порядок та форма оплати спожитої електричної енергії визначаються у договорі.

У платіжному документі електропостачальник обов`язково має зазначити: номер особового рахунка; адресу об`єкта; призначення платежу; період, за який проводиться розрахунок; значення попередніх та поточних показів засобу обліку (багатофункціонального/зонного засобу обліку у разі його наявності); дату зняття фактичних показів засобу обліку (у разі проведення розрахунків за платіжними документами, які виписуються електропостачальником); обсяг спожитої електричної енергії; тарифи; розмір наданих пільг та житлових субсидій; суму до оплати.

Відповідно до п. 20, 21 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21.05.2005 року , плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку.

У платіжному документі передбачаються графи для зазначення поточних і попередніх показань засобів обліку води, теплової енергії, різниці цих показань або затверджених нормативів (норм) споживання, тарифу на даний вид послуг і суми, яка належить до сплати за надану послугу.

У разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання:

з централізованого постачання холодної та гарячої води і водовідведення - з розрахунку на одну особу та на ведення особистого підсобного господарства;

з централізованого опалення - з розрахунку за 1 кв. метр (куб. метр) опалюваної площі (об`єму) квартири (будинку садибного типу) та з урахуванням фактичної температури зовнішнього повітря і фактичної кількості днів надання цієї послуги в місяці, який є розрахунковим.

Таким чином, належних доказів здійснення позивачем витрат на сплату житлово-комунальних послуг, спожитих мешканцями квартири, яка належить на праві власності позивачу, матеріали справи не містять.

Надані позивачем квитанції до прибуткового касового ордеру про сплату «квартплати» готівкою у касу Житлово-будівельного кооперативу «Десна» колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вимоги до платіжних документів на сплату житлово-комунальних послуг (за утримання будинку та прибудинкової території, надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, за споживання електричної енергії) визначені вищевказаними нормами законодавства і жодним із них зазначені квитанції не відповідають.

Враховуючи вищевказані вимоги до платіжних документів, колегією суддів не можуть також бути прийняті до уваги як належні докази розрахунки за послуги з квартплати, електроенергії, холодної води, гарячої води та опалення за 2014 - 2017 роки, підписані головою та бухгалтером ЖБК «Десна», оскільки вони не містять інформації, обов`язковість зазначення якої передбачена ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (показання засобів обліку споживання комунальних послуг, різниця цих показань або нормативи споживання; кількість осіб, на яку нараховано плату за нормативом споживання; ціна/тариф на даний вид комунальних послуг).

Крім того, відповідно до п. 7 Правил користування електричною енергією для населення, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України № 1357 від 26 липня 1999 року споживання електричної енергії здійснюється на підставі договору про користування електричною енергією між побутовим споживачем і електропостачальником, який у багатоквартирному будинку укладає договори з кожним наймачем (власником) квартири.

Враховуючи викладені вимоги законодавства, позивачем не надано доказів, чи укладено нею договір на постачання електричної енергії з електропостачальником, а також підстав, з яких вона сплачує плату за спожиту електричну енергію на користь ЖБК «Десна», а не на користь електропостачальника.

Таким чином, враховуючи, що позивачем не було доведено заявлених нею позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги та наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції і прийняття постанови про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

Відповідно до вимог ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.

Враховуючи, що апеляційний суд дійшов висновку про скасування оскаржуваного рішення та прийняття нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, то з позивача ОСОБА_2 на користь відповідача ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 960 грн.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374-376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 11 лютого 2020 року- скасувати та прийняти постанову:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 960 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Чобіток А.О.