КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2020 року місто Київ.

Справа 375/1903/19

Апеляційне провадження № 22-ц/824/3736/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді доповідача Желепи О.В.

суддів Кулікової С.В., Олійника В.І.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 28 листопада 2019 року (ухвалене в складі судді Литвина О.В. інформація щодо дати складання повного тексту відсутня )

в справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись, що відповідно до укладеного з відповідачем договору б/н від 18.03.2013 останній отримав кредит у розмірі 8000.00 грн. у вигляді встановленого ліміту на картковий рахунок.

Зазначає, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг , що підтверджується підписом відповідача у заяві. Також відповідач на час укладення кредитної угоди дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою Банку.

Посилався, що відповідач не виконує належним чином умови укладеного договору, що спричинило виникнення заборгованості за кредитом станом на 27.08.2019 на загальну суму 30277.07 грн., в тому числі: тіло кредиту -12282.59 грн., 6539.34 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 0.00 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками, 9057.18 грн. - нарахована пеня за прострочене зобов`язання, 480.00 грн. - нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100.00 грн., штраф (фіксована частина) - 500.00 грн., штраф (процентна складова) - 1417.96 грн. Просив стягнути вказану суму заборгованості, а також понесені судові витрати по оплаті судових витрат в сумі 1921.00 грн.

Рішенням Рокитнянського районного суду Київської області від 28 листопада 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, 13 грудня 2019 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» подав апеляційну скаргу , в якій просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Зазначає, що оскаржуване рішення постановлено з порушенням норм процесуального та матеріального права, а висновки суду не відповідають матеріалам справи.

В апеляційній скарзі посилається на те, що безпідставним є звільнення відповідача від сплати заборгованості, адже останнім не заявлялись позовні вимоги про визнання вказаного кредитного договору недійсним або нікчемним. Крім того, відповідно до підписаної анкети-заяви ОСОБА_1 погодився , що така анкета разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами банку, правилами користування карткою, складають договір про надання банківських послу, яких відповідач зобов`язується дотримуватись. Відсутність підпису відповідача на відповідних Тарифах, Умовах та правилах не свідчить про не укладеність договору. Відповідач висловив свою згоду з формою договору та його умовами, підписуючи анкету-заяву від 18.03.2013 року, користуючись кредитними коштами та здійснюючи погашення заборгованості.

Зазначає, що суд при вирішенні даного спору повинен був керуватись положеннями ст.ст. 634, 1054 ЦК України. Також посилається, на постанови Верховного суду від 28.03.2019 року по справі 428/2873/17, та від 08 липня 2019 року в справі №923/760/18.

В тексті апеляційної скарги позивач посилається, на додаткові докази : довідка про відкриття рахунку, довідка про встановлення кредитного ліміту, виписка по рахунку, які долучені до апеляційної скарги , проте не заявляє клопотання про приєднання вказаних доказів на стадії апеляційного розгляду, а також не наводить жодних причин неможливості надання цих же доказів до суду першої інстанції.

Ухвалою від 17 січня 2020 року Київським апеляційним судом відкрито апеляційне провадження в даній справі та надано учасникам справи 5-ти денний строк з моменту отримання ухвали для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Станом на 18 лютого 2020 року відзиву на апеляційну скаргу від учасників справи до суду не надходило. Відповідач за вказаною в позові адресою не проживає, відповідно не обізнаний про розгляд справи в суді.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд вважав встановленими такі обставини.

18.03.2013 відповідачем було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг .

Згідно інформації, викладеної у вказаній заяві, ОСОБА_1 висловив свою згоду з тим, що ця заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, при цьому він ознайомився і згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

Згідно поданого ПАТ КБ «Приватбанк» розрахунку відповідач станом на 27.08.2019 має заборгованість за кредитним договором на загальну суму 30277.07 грн., в тому числі: тіло кредиту -12282.59 грн., 6539.34 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 0.00 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками, 9057.18 грн. - нарахована пеня за прострочене зобов`язання, 480.00 грн. - нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100.00 грн., штраф (фіксована частина) - 500.00 грн., штраф (процентна складова) - 1417.96 грн.

Оцінивши надані суду першої інстанції докази, суд встановив, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Також районний суд встановив, недоведеність позивачем факту отримання відповідачем будь-яких карток, користування ними, а відповідно і не доведеність отримання кредиту.

Дослідивши наявні в справі письмові докази, колегія суддів приходить до висновку, що вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними, а висновки суду відповідають цим обставинам та вимогам закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 статті 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Частиною 1 статті 207 ЦК України (в редікції від 19.01.2013 року), редакція якої діяла на момент укладення договору, передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Як зазначила Велика Палата Верховного суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Таким чином, зобов`язання позичальника повернути кошти виникає тільки у разі надання таких коштів кредитодавцем.

Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 2 статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У підтвердження своїх позовних вимог позивач надав суду першої інстанції анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, підписану ОСОБА_1 18 березня 2013 року, Витяг про умови кредитування з використанням кредитних картки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду», «Універсальна», 55 днів пільгового періоду», «Універсальна» Contract». «Універсальна» Gold », Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг, розміщений на сайті https://privatbank.ua/terms/, розрахунок заборгованості станом на 31 травня 2015 року та розрахунок заборгованості станом на 27 серпня 2019 року.

Позивач посилається на правила, які регулюють надання банківських послуг та тарифи за карткою "Універсальна". Разом з тим, відповідно до анкети заяви, відповідач мав намір отримати "Дебетову картку", а не "Універсальну".

Доказів видачі відповідачу кредитної картки «Дебетова картка» та виписки із карткового рахунку про користування відповідачем кредитними коштами і внесення коштів на погашення заборгованості позивачем суду першої інстанції не надано.

Доводи апеляційної скарги про те, що виконання банком своїх зобов`язань за кредитним договором та користування відповідачем кредитними коштами підтверджується розрахунком заборгованості, колегія суддів вважає безпідставними, так як розрахунок заборгованості не є належним доказом, в розумінні ч.2 ст. 78 ЦПК України, факту отримання кредитних карток, а також користування ними, та відповідно отримання кредитних коштів.

З наданого позивачем суду першої інстанції розрахунку заборгованості вбачається, що з 1 вересня 2014р. банком була збільшена процентна ставка за користування кредитом до 34,80% річних, з 1 квітня 2015р. - до 43,2%, а з 1 червня 2015р. проценти нараховувалися за ставками 2,50%, 2,90% та 3,60%.

Підстави такої зміни розміру процентної ставки позивачем у позовній заяві не наведені.

Також колегія судів враховує, що відповідно до частини першої статті 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Згідно із частиною третьою цієї статті фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

З огляду на вищенаведене боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Такі висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року (справа 6-1374цс17).

Згідно частини першої статті 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

За частиною третьою статті 653 ЦК України в разі зміни договору зобов`язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Отже, якщо сторони кредитного договору досягнули домовленості щодо всіх його умов, у тому числі щодо збільшення банком в односторонньому порядку процентної ставки за кредитом з дотриманням певної процедури, то таке збільшення може відбуватись виключно в разі дотримання передбаченої договором процедури. У разі підвищення банком процентної ставки з`ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року № 6-2315цс16, від 30 листопада 2016 року № 6-82цс16.

Пунктом 1.1.3.2.4. Умов та Правил надання банківських послуг передбачено право банку змінювати тарифи, а також інші умови обслуговування рахунків. При цьому банк, за винятком випадків зміни розміру наданого кредиту (кредитного ліміту), зобов`язаний не менше, ніж за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема, у виписці за картрахунком, згідно п. 1.1.3.1.9. договору. Якщо протягом 7 днів банк не одержав повідомлення від клієнта про незгоду зі змінами, то вважається, що клієнт прийняв нові умови.

Пунктом 1.1.3.1.9. Умов та Правил встановлено обов`язок банку не рідше одного разу на місяць способом, зазначеним у заяві, надавати власнику виписки про стан картрахунків і про здійсненні за минулий місяць операції за картрахунками.

Анкета-заява від 18 березня 2013 року, що підписана відповідачем, не містить визначення способу надання йому банком виписки про стан картрахунків, а відтак, саме позивач повинен був довести, що позичальник був у спосіб, встановлений умовами договору, повідомлений про зміни процентних ставок за користування кредитним коштами.

Разом з цим, позивачем не було надано суду доказів виконання умов договору та вимог закону про повідомлення відповідача про підвищення процентної ставки, що позбавляє можливості суд перевірити правомірність нарахування позивачем процентів за підвищеними ставками.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Враховуючи, що пеня та штрафи є похідними від основного зобов`язання, під час вирішення справи у суді першої інстанції не було доведено розмір заборгованості за кредитом , підстави для стягнення пені та штрафів відсутні.

Посилання в апеляційній скарзі на необхідність врахування судової практики Верховного Суду від 28.03.2019р. по справі 428/2873/17, та від 08 липня 2019 року в справі №923/760/18, суперечать положенням процесуального закону з таких міркувань.

З урахуванням логічного й системного тлумачення положень ст.ст.403-404 ЦПК України і ст.ст.13, 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» можна зробити висновок, що у цивільному процесуальному законі визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, які полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду.

Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів указує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного цивільного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати Касаційного цивільного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного цивільного суду.

Таким чином, у цьому випадку підлягають застосуванню не висновки, що містяться у наведених заявником постановах колегії суддів Касаційного цивільного суду, а висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, які повинні братись до уваги при вирішенні спору.

Судом вірно враховано висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені в постанові від 03 липня 2019 року.

Посилання банку на те, що в даній справі відповідач не заперечував своєї згоди на ті умови договору, на які посилався банк та те що відповідач користувався кредитними коштами та здійснював погашення, колегія суддів не приймає, з огляду на те, що матеріали справи не містять належних доказів про те, що відповідач обізнаний про розгляд справи в суді, а відповідно не знає, що банком до нього висунуті вимоги.

Крім того, апеляційний суд виходить з того, що неявка до суду відповідача, який не повідомлений про розгляд справи в суді, не звільняє позивача від обов`язку доводити заявлені в позовній заяві вимоги та надавати всі наявні в позивача докази на момент подачі позову. Однак, звертаючись до суду першої інстанції з клопотанням про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, якщо буде відсутній відповідач, позивач був обізнаний, що зобов`язаний надати всі наявні у нього докази разом із позовною заявою, однак свого обов`язку не виконав.

З огляду на вищезазначене та у відповідності до ст. 367 ЦК України апеляційний суд розглядає справу в межах заявлених вимог в суді першої інстанції, та доказів, які були подані до суду першої інстанції.

Апеляційний суд не може прийняти в якості доказів, долучені до апеляційної скарги: довідки та виписку по рахунку, оскільки позивач не заявляє клопотання про приєднання нових доказів, та не наводить причин, які перешкодили йому подати такі докази до районного суду .

Таким чином, доводи апеляційної скарги в частині того, що суд безпідставно позбавив відповідача обов`язку повертати кредит є надуманими, оскільки саме процесуальна поведінка позивача, який не виконав вимоги закону, подати всі наявні в нього докази одночасно з позовною заявою і стала причиною неможливості встановлення судом обставин, які не були доведені позивачем.

Інші доводи скарги висновків суду не спростовують та є фактично повторенням доводів позовної заяви, яким суд у своєму рішенні дав належну правову оцінку.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому вважає дане рішення суду законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу такою, що повинна бути залишена без задоволення.

Враховуючи, те що апеляційна скарга залишається без задоволення, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат судом першої інстанції. Судові витрати у виді судового збору за подачу апеляційної скарги покладено на особу, яка оскаржила рішення. Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у апеляційному суді.

В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375,381-384, 389 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення.

Рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 28 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 18 лютого 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді