ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1606/20Головуючий по 1 інстанції
Справа №695/3095/17 Категорія: 307000000 Середа Л. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2020 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Вініченка Б.Б., Храпка В.Д., Новікова О.М.

за участю секретаря Любченко Т.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 30 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності на об`єкти нерухомого майна в порядку спадкування за законом та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування, -

в с т а н о в и в:

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності на об`єкти нерухомого майна в порядку спадкування за законом.

Свої вимоги мотивувала тим, що вона є дочкою ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті батька відкрилася спадщина на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який розташований за адресою АДРЕСА_1 , та двох земельних ділянок: площею 0,2084 га, кадастровий номер :01:002:0110 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; площею 0,0536 га, кадастровий номер :01:002:0111, для ведення особистого селянського господарства, які розташовані по АДРЕСА_1 , та двох земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розташованих на території Бубнівсько Слобідської сільської ради, Золотоніського району Черкаської області площею 2,2030 га та площею 2,6840 га.

Після смерті ОСОБА_3 позивач, вважаючи себе належним спадкоємцем, звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

Однак у оформленні спадщини позивачу було відмовлено, оскільки нотаріусу не надано документів, які підтверджують належність вказаного майна спадкодавцю. За цих підстав нотаріус, постановою від 04 жовтня 2017 року, відмовив позивачу у вчиненні нотаріальної дії, а тому остання була змушена звернутися до суду із відповідним позовом про визнання права власності на вказані земельні ділянки в порядку спадкування за законом.

При цьому позивач ОСОБА_2 , вказувала, що написання по батькові померлого ОСОБА_3 у свідоцтві про її народження як « ОСОБА_4 » є помилковим, а відсутність документів, що підтверджують родинні відносини між нею та її померлим батьком позбавляє її можливості отримати у спадок майно, що залишилось після смерті її батька.

ОСОБА_2 просила суд постановити рішення, яким встановити факт родинних відносин між фізичними особами, а саме, встановити, що ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 є батьком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Визнати за ОСОБА_2 , право власності в порядку спадкування за законом після смерті її батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 на Ѕ частину житлового будинку з надвірними спорудами, розташований по АДРЕСА_1 ; - на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,2084 га кадастровий номер :01:002:0110 для будівництва і обслуговування жилого будинку господарських будівель і споруд розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала померлому на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, серія ЯИ №842241 від 12 квітня 2010 року, та зареєстрована в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі №01974; - на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,0536 га кадастровий номер :01:002:0111 для ведення особистого селянського господарства розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала померлому на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, серія ЯИ №842242 від 12 квітня 2010 року, та зареєстрована в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №01975; - на Ѕ частину земельної ділянки площею 2,3030 га, що розташована на території Бубнівсько Слобідської сільської ради, Золотоніського району Черкаської області, передана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, та належала померлому на підставі державного акту на право власності на землю серії ЧР5-5-285 від 18 травня 2008 року та зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №285; - на Ѕ частину земельних ділянок загальною площею 2,6840 га, що розташовані на території Бубнівсько Слобідської сільської ради, Золотоніського району Черкаської області, передані для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, та належали померлому на підставі державного акту на право власності на землю серії 1-ЧР №039074 від 23 серпня 2001 року та зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №674.

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування.

Вимоги вказаної позовної заяви мотивував тим, що ОСОБА_2 не має права на спадкування майна свого батька ОСОБА_3 , бо вона навмисно ухилялася від виконання обов`язку по його утриманні. Догляд за хворим батьком здійснював позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 , а також його дружина, ОСОБА_2 в свою чергу все своє доросле життя будь-якої участі в житті батька не приймала, уваги та допомоги не надавала, хоча мала можливість надавати таку допомогу.

За таких обстави, керуючись нормами ст.1224 ЦК України ОСОБА_1 просив усунути відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_2 від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 .

Ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 23 березня 2018 року зустрічний позов ОСОБА_1 був прийнятий до розгляду з первісним позовом ОСОБА_2 .

У судовому засіданні позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_2 вимоги своєї позовної заяви підтримала частково наполягаючи на задоволенні позовних вимог лише в частині визнання права власності в порядку спадкування на Ѕ частини земельних ділянок площею 2,3030 га, та площею 2,6840 га, що розташовані на території Бубнівсько Слобідської сільської ради, Золотоніського району Черкаської області, передані для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а тому суд у відповідності до вимог ст.ст.12,13 ЦПК України розглянув позовну заяву в межах заявлених позивачем позовних вимог.

Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 30 червня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом після смерті її батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 на спадкове майно, а саме: - Ѕ частину земельної ділянки площею 2,3030 га, що розташована на території Бубнівсько Слобідської сільської ради, Золотоніського району Черкаської області, передана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, та належала померлому на підставі державного акту на право власності на землю серії ЧР5-5-285 від 18 травня 2008 року та зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №285; - Ѕ частину земельних ділянок загальною площею 2,6840 га, що розташовані на території Бубнівсько Слобідської сільської ради, Золотоніського району Черкаської області, передані для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, та належали померлому на підставі державного акту на право власності на землю серії 1-ЧР №039074 від 23 серпня 2001 року та зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №674.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування відмовлено повністю.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд прийшов до висновку, що оскільки учасники справи факт родинних відносин між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 визнали, то такі обставини є доведеними та такими, які додатковому доказуванню не підлягають, а матеріали справи не містять обгрунтованих сумнівів щодо достовірності цих обставин. Встановивши факт родинних зв`язків між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , суд зазначив, що ОСОБА_2 є спадкоємцем першої черги за законом, а тому має право на частину майна свого батька в порядку спадкування за законом.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позивачем ОСОБА_1 , не було доведено того факту, що ОСОБА_2 мала можливість як фінансово, так і фізично надати необхідну допомогу своєму батькові ОСОБА_3 , який тяжко хворів. Також позивач ОСОБА_1 не надав доказів що він звертався до ОСОБА_2 за допомогою по утриманню їх батька, так як він перебував в безпорадному стані, а остання ухилилася від виконання своїх обов`язків по утриманні батька.

Не погоджуючись з рішенням суду, вважаючи його незаконним з підстав неправильного застосування норм матеріального і процесуального права позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просив скасувати рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 30 червня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги за зустрічним позовом і усунути ОСОБА_2 від права на спадкування після смерті ОСОБА_3 .

Апеляційні вимоги мотивував тим, що суд першої інстанції неправильно оцінив обставини спору щодо усунення від спадкування. Вважає, що ним було надано докази щодо безпорадності батька, який отримав інсульт та був в безпорадному стані, зокрема медичні підтверджуючі документи. Зазначив, що сама ОСОБА_2 достовірно знала про ці обставини та розуміла про свій обов`язок щодо надання допомоги батьку, мала можливість прийти і провідати його, поговорити, подати чашку води, проте, вона свідомо цього не робила. Апелянт вважає, що наведені в оскаржуваному ним рішенні мотиви відмови в задоволенні його зустрічного позову служать підставою про порушення його спадкових прав.

Відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_2 не скористалася правом, передбаченим ст.360 ЦПК України, і відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надала, однак відповідно до положень ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи в межах апеляційного оскарження та обговоривши доводи скарги, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст.129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Згідно зі ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, відповідно до свідоцтва про смерть (серії НОМЕР_1 від 22 грудня 2015 року) ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.7).

Відповідно до свідоцтва про народження (серії НОМЕР_2 від 20 лютого 1953 року) ОСОБА_3 є батьком ОСОБА_5 , яка відповідно до свідоцтва про одруження (серії НОМЕР_3 від 29 вересня 1970 року) змінила своє прізвище на ОСОБА_6 (а.с.8-9).

Як вбачається із державних актів на право приватної власності на землю серії ЧР 5-5-285 та серії І-ЧР №039074, ОСОБА_3 був власником земельної ділянки площею 2,3030 га, що розташована на території Бубнівсько Слобідської сільської ради, Золотоніського району Черкаської області, яка передана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, та земельну ділянку загальною площею 2,6840 га, що розташована на території Бубнівсько Слобідської сільської ради, Золотоніського району Черкаської області, передана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.21,22). Вказані акти зареєстровані в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 285 та № 674 відповідно.

Постановою завідуючої Золотоніської районної державної нотаріальної контори Гавриленко Н.П. від 04 жовтня 2017 року ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 2,3030 га та 2,6840 га відмовлено, оскільки у ОСОБА_2 відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно (а.с.23).

Судом першої інстанції були допитані свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 .

Так, допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснила, що вона є дружиною ОСОБА_1 та з ними постійно проживав ОСОБА_3 , ОСОБА_1 із ОСОБА_2 не спілкувалися, а померлий ОСОБА_3 за свого життя спілкувався із своєю дочкою, відвідував її та підтримував із нею відносини. Про безпорадний стан ОСОБА_3 . ОСОБА_2 не повідомлялася, за допомогою ні вона, ні її чоловік до ОСОБА_2 не зверталися. Також про смерть ОСОБА_3 ОСОБА_2 не повідомлялася.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснила суду, що вона є сусідкою ОСОБА_2 та неодноразово бачила, як до неї приїжджав її батько ОСОБА_3 з яким вони спілкувалися та підтримували відносини. ОСОБА_3 за 4 місяці до дня своєї смерті був лежачий, не міг пересуватися та тяжко хворів. ОСОБА_2 мала на нього образу за те, що він покинув її маленькою, про що неодноразово казала.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснила суду, що вона є сусідкою ОСОБА_7 із якою фактично проживав ОСОБА_3 , за яким ОСОБА_7 доглядала в час коли той тяжко хворів, вона ж його і поховала. За свого життя ОСОБА_3 часто розповідав, що їздив до своєї дочки, однак він їй був не потрібний.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснила суду, що ОСОБА_3 не переймався життям ні ОСОБА_2 , ні ОСОБА_1 , а коли йому стало погано то його доглядала дружина ОСОБА_1 , ОСОБА_7 . Із ОСОБА_2 він підтримував відносини та часто до неї навідувався.

З матеріалів справи вбачається, що на запит суду, листом за №1321/01-16 від 12 грудня 2017 року завідуючою Золотоніської державної нотаріальної контори Гавриленко Н.П. повідомлено, що після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , заведена спадкова справа 22 вересня 2015 року за №330/2015. На підставі заяви про прийняття спадщини від сина ОСОБА_1 , що зареєстрований в АДРЕСА_1 . 21 січня 2016 року подана заява про прийняття спадщини від дочки ОСОБА_2 , що зареєстрована в АДРЕСА_1 (а.с.42).

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, спадкодавець заповіт не склав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами.

В п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" № 5 від 31 березня 1995 року зазначено, що суд вправі розглядати справи про встановлення факту родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до свідоцтва про народження (серії НОМЕР_2 від 20 лютого 1953 року) ОСОБА_3 є батьком ОСОБА_5 , яка відповідно до свідоцтва про одруження (серії НОМЕР_3 від 29 вересня 1970 року) змінила своє прізвище на ОСОБА_6 .

Суд першої інстанції з урахуванням визнання ОСОБА_1 факту родинних відносин між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , та в силу норм ст.82 ЦПК України встановив, що позивач ОСОБА_2 та померлий ОСОБА_3 були дочкою та батьком.

Згідно із ч.1 ст.1220 ЦК України спадщина відкривається після смерті особи.

Відповідно до свідоцтва про смерть (серії НОМЕР_1 від 22 грудня 2015 року) ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За змістом ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України).

Згідно із ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті.

Відповідно до ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Частинами першої та другою статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст.1259 цього Кодексу.

В основі спадкування за законом знаходиться принцип черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст.1261 ЦК України).

Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними (ч.1 ст.1267 ЦК України).

Статтею 1226 ЦК України визначено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Відповідно до ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку визначеного законом.

Згідно ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч.1 ст.78 Земельного Кодексу України право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Згідно із ч.1 п «г» ст.81 Земельного Кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини.

Статтею 131 Земельного кодексу України визначено, що громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод.

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яку ратифіковано Україною 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно із ст.346 ЦК України однією з підстав припинення права власності є смерть власника, то первинна реєстрація права власності в такому випадку не може бути проведена на померлого, оскільки власник спадкового майна помер, а за життя право власності не було зареєстровано в належному порядку, то визначення належності зазначеного майна повинно проводитись шляхом визнання права власності за спадкоємцем, який подав заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини чи іншим чином має право на спадщину.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку стосовно наявності правових підстав для задоволення позову ОСОБА_2 та визнання за нею права власності на Ѕ частину земельних ділянок площею 2,3030 га, та 2,6840 га, що розташовані на території Бубнівсько Слобідської сільської ради, Золотоніського району Черкаської області, оскільки ОСОБА_2 довела факт, що вона є дочкою спадкодавця ОСОБА_3 , і цей факт визнав ОСОБА_1 , а тому, позивач ОСОБА_2 , як спадкоємець першої черги за законом має право на Ѕ частину спадкового майна після смерті батька ОСОБА_3 .

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо наявності підстав для задоволення його зустрічного позову та усунення ОСОБА_2 від права на спадкування, колегією суддів відхиляються з огляду на наступне.

Позбавлення особи права спадкувати - це захід, що має застосовуватися лише в крайньому випадку з урахуванням передусім характеру поведінки відповідача.

За положеннями ч.5 ст.1224 ЦК України особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Під безпорадним станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв`язку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

У пункті 6 постанови Пленуму ВСУ від 30 травня 2008 року № 7«Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що під безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Доказами безпорадності спадкодавця можуть бути документи, що підтверджують тяжкість стану здоров`я: виписки з історії хвороби, амбулаторні картки, висновки медичних закладів, документи про інвалідність тощо. Таким чином, безпорадність особи пов`язана саме із станом її здоров`я.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Крім того, підлягає з`ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.

При цьому відповідно до ч.5 ст.1224 ЦК України має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунутий від спадкування.

Таким чином, ухилення від надання допомоги спадкодавцеві характеризується умисною формою вини.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 05 жовтня 2020 року, справа №202/6624/18 (провадження №61-9046св20).

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_3 тривалий час хворів на ІХС: атеросклеротичний кардіосклероз, мерехтливу аритмію, гіпертонічну хворобу. Стаціонарно тривалий час не лікувався, лікування проходив амбулаторно. Незважаючи на лікування ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 вдома. Причина смерті: Хронічна серцево-судинна недостатність ІІІ ст.; Ішемічна хвороба серця: кардіосклероз атеросклеротичний. Постійна форма тріпотіння передсердь, при огляді насильницької смерті не виявлено (а.с.75-83).

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач ОСОБА_2 ухилялася від надання допомоги ОСОБА_3 спростовуються фактичними обставинами справи.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 має похилий вік, отримує та живе лише за рахунок пенсії.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильних висновків про відсутність підстав задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки позивачем за зустрічним позовом не було доведеного того факту що відповідач ОСОБА_2 мала можливість як фінансово, так і фізично надати необхідну допомогу, але так цього і не зробила.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що свідок ОСОБА_7 дружина позивача, яка фактично здійснювала догляд за ОСОБА_3 , в судовому засіданні суду першої інстанції пояснила, що ніхто до ОСОБА_2 за допомогою не звертався та про обставини необхідності такої допомоги не повідомляв.

Судом першої інстанції у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, справа розглянута у рамках позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами.

Доводи апеляційної скарги позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1 не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди з оцінкою доказів, наданою судом.

Згідно із ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - без змін.

На підставі положень ст.141 ЦПК України судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 30 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 жовтня 2020 року.

Судді