Житомирський апеляційний суд
Справа №286/4202/18 Головуючий у 1-й інст. Кулініч Я. В.
Категорія 84 Доповідач Галацевич О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Галацевич О.М.,

суддів: Борисюка Р.М., Трояновської Г.С.,

з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі справу №286/4202/18 за поданням Приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Телявського Анатолія Миколайовича про примусове проникнення до житла у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення шкоди, заподіяної каліцтвом,

за апеляційною скаргою Приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Телявського Анатолія Миколайовича,

на ухвалу Овруцького районного суду Житомирської області, постановлену 05 серпня 2020 року суддею Кулінічем Я.В. у м. Овручі,

в с т а н о в и в :

У серпні 2020 року приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Телявський А.М. (далі приватний виконавець) звернувся до суду із поданням, у якому, просив постановити ухвалу про примусове проникнення до житла, у якому проживає та зареєстрований боржник ОСОБА_2 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з необхідністю примусового виконання виконавчого листа № 286/4202/18, виданого 07.05.2018 Овруцьким районним судом Житомирської області.

Ухвалою Овруцького районного суду Житомирської області від 05 серпня 2020 року в задоволенні подання відмовлено.

В апеляційній скарзі приватний виконавець, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове - про задоволення подання.

Зазначив, що ним вчиняються дії для реального виконання рішення суду, проте ОСОБА_2 , будучи обізнаним про відкрите виконавче провадження щодо нього, проігнорував вимогу про необхідність явки за викликом до приватного виконавця, не здійснює заходів щодо виконання виконавчого листа, перешкоджає у здійсненні виконавчих дій, зокрема не надає доступу до квартири, де проживає, для здійснення оцінки належного йому рухомого майна, не надає інформацію про свій майновий стан. Вважає, що у матеріалах справи наявні всі докази, які підтверджують ті обставини, що боржник навмисно перешкоджає виконанню виконавчого документа, не виконує законні вимоги виконавця, та ухиляється від виконання рішення суду, а тому суд дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні подання про примусове проникнення до житла боржника.

У своїх доводах послався на судову практику Європейського суду з прав людини.

В судовому засіданні стягувач ОСОБА_1 апеляційну скаргу приватного виконавця підтримав, пояснив, що рішення суду тривалий час не виконується боржником.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Спірні правовідносини регулюють Закон України «Про виконавче провадження», в редакції від 02.06.2016 №1404-VIІІ.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з ч. 1, п.п. 4, 13 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: звертатися до суду з поданням про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, що належать боржникові від інших осіб; за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводити в них огляд, у разі потреби примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників поліції, опечатувати такі приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там перебуває та на яке згідно із законом можливо звернути стягнення.

Статтею 439 ЦПК України встановлено, що питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи або особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, щодо якої є виконавчий документ про її відібрання, при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням житла чи іншого володіння особи або судом, який ухвалив рішення за поданням державного виконавця, приватного виконавця. Суд розглядає подання, зазначене в частині першій цієї статті, негайно, але не пізніше наступного дня з дня його надходження до суду, без повідомлення (виклику) сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного чи приватного виконавця.

Відповідно до ст.12 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, пункту 1 статті 17 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року ніхто не може зазнавати безпідставного посягання на недоторканність свого житла.

При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги до прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві (пункт 2 статті 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, стаття 18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року).

Конституційна гарантія недоторканності житла не поширюється на випадки, коли суспільні інтереси вимагають правомірного обмеження прав людини, зокрема для захисту прав і законних інтересів інших членів суспільства.

За змістом наведених вище норм національного та міжнародного законодавства, проникнення у житло, як обмеження конституційного права особи на недоторканність житла, має виступати виключним засобом забезпечення примусового виконання судового рішення та бути виправданим.

Аналіз положень Закону України «Про виконавче провадження» та процесуальних норм дає підстави для висновку, що законодавець збалансував права як особи, що ініціює питання звернення з поданням до суду про примусове проникнення до житла, так і особи, щодо якої такі заходи застосовано. При цьому питання про примусове проникнення до житла вирішується не інакше як шляхом прийняття вмотивованої ухвали суду з додержанням принципу верховенства права.

Судове рішення про надання дозволу на проникнення до житла чи іншого володіння боржника має бути вмотивованим, тобто суду мають бути надані переконливі докази того, що виконавець вичерпав всі можливості виконати рішення без примусового проникнення до майна, проте це не дало результатів.

Підставою для такого проникнення є порушення боржником у виконавчому провадженні, встановлених статтею 19 Закону "Про виконавче провадження" обов`язків, які свідчать про ухилення особи від виконання рішення суду.

Відповідно до п.п.1, 2 ч.5 ст.19 Закону України «Про виконавче провадження» боржник зобов`язаний утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; допускати в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій.

Судом першої інстанції встановлено, що 08.08.2019 відкрито виконавче провадження №59755398 на підставі виконавчого листа №286/4202/18, виданого 07.05.2019 Овруцьким районним судом Житомирської області про стягнення з ОСОБА_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , втраченого заробітку внаслідок втрати професійної та загальної працездатності за період з 01.09.2015 по 31.10.2018 в розмірі 196808,00 грн (т. 1 а.с.83-89, 181-182).

В ході виконання вказаного виконавчого провадження приватним виконавцем 08.08.2019 року винесено постанови про стягнення з боржника основної винагороди, про арешт коштів боржника, про арешт майна боржника (т. 1 а.с.90-99, 104-149).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 08.08.2020 року номер інформаційної довідки 176863921, відомості з реєстру прав власності на нерухоме майно відносно ОСОБА_2 відсутні (т. 1 а.с.102-103).

Відповідно до актів, складених приватним виконавцем від 22.04.2020 року та від 17.07. (рік не зазначено), за виходом за місцем проживання божника за адресою: АДРЕСА_1 здійснити опис та арешт його майна не виявилося можливим, оскільки доступ до приміщення не був наданий (т. 1 а.с. 155-156).

Як свідчить акт приватного виконавця від 23.07.2020, боржник за викликом приватного виконавця на 22.07.2020 не з`явився, про причини неявки не повідомив, документи встановлені у вимозі не надав (т. 1 а.с.154).

Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні подання приватного виконавця про надання дозволу на примусове проникнення до житла суд першої інстанції виходив з того, що таке подання є передчасним, оскільки приватним виконавцем не надано достатніх доказів про обізнаність боржника про вчинення виконавчої дії щодо опису майна боржника за місцем проживання та перешкоджання боржником приватному виконавцю у здійсненні вказаної виконавчої дії.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає, що при вирішенні подання суд обґрунтовано послався на те, що ні матеріали подання, ні матеріали виконавчого провадження не містять доказів того, що ОСОБА_2 був обізнаний про намір державного виконавця вчинити виконавчі дії щодо опису та арешту майна боржника, а актами державного виконавця зафіксовано лише, те, що доступ до житла не був наданий, що в свою чергу не свідчить про перешкоджання боржником у здійсненні вказаних виконавчих дій, оскільки не конкретизовано (не вказано в який спосіб чинилися перешкоди), які саме дії вчинив боржник та чи вчинив взагалі, що вказують на створення ним перешкод приватному виконавцю.

Доводи апеляційної скарги суд апеляційної інстанції вважає безпідставними з огляду на те, що матеріали виконавчого провадження, копії яких надані до матеріалів цивільної справи, взагалі не містять відомостей про направлення боржнику постанови про відкриття виконавчого провадження у відповідності до ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» рекомендованим поштовим відправленням (реєстр поштових відправлень тощо) та про обізнаність божника щодо здійснення приватним виконавцем примусового виконання рішення суду. Зі змісту подання вбачається, що постанова про відкриття виконавчого провадження направлена боржнику рекомендованим поштовим повідомленням про вручення за вихідним №391, проте таке повідомлення про вручення боржнику поштового відправлення, як і реєстр таких відправлень, суду не надані.

Окрім того, приватним виконавцем не надано доказів, що боржник був повідомлений про вихід приватного виконавця за місцем проживання, перебував там в момент виїзду приватного виконавця та умисно перешкоджав проникненню у житло, у зв`язку з чим виникла необхідність саме примусового проникнення до житла.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, акти приватного виконавця про вихід за місцем проживання боржника від 22.04.2020 та 17.07. (без року) не містять обґрунтованих посилань на причини не надання доступу до приміщення. Такі акти та акт від 23.07.2020 про неявку боржника за викликом приватного виконавця, не можуть бути достатніми підставами вважати, що ОСОБА_2 перешкоджає виконанню рішення суду, що унеможливлює його примусове виконання.

Також, як правильно послався суд, матеріали подання не містять документального підтвердження чи проживає боржник за вказаною адресою на даний час, що може призвести до порушення прав власників та користувачів приміщення, дозвіл на проникнення до якого просить приватний виконавець.

Окрім того, надані приватним виконавцем до подання копії матеріалів виконавчого провадження не містять відомостей про витребування з відповідних органів відомостей про наявність у боржника доходів та джерело їх отримання. Інформація з державних баз даних і реєстрів, у тому числі електронних, про доходи боржника відсутня. Відсутнє посилання і у поданні про те, чи перевірялися такі дані виконавцем.

Отже, з огляду на виключність такого засобу забезпечення примусового виконання судового рішення, як проникнення у житло, та недоведеність обставин умисного перешкоджання боржником проникненню у житло, підстави для задоволення подання приватного виконавця були відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Телявського Анатолія Миколайовича залишити без задоволення, а ухвалу Овруцького районного суду Житомирської області від 05 серпня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 09 листопада 2020 року.