печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2020 року Печерський районний суд м. Києва

суддя Батрин О.В.

секретар судового засідання Габрись О.М.,

справа № 757/64089/18-ц

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

представник позивача ОСОБА_3 ,

представники відповідача ОСОБА_5, ОСОБА_6

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики, процентів та 3% річних, мотивуючи тим, що 31 січня 2008 року позивач надав відповідачу у позику 2 831 968 доларів США, які останній зобов`язувався повернути до 4 лютого 2009 року. Підписанням договору позики відповідач підтвердив отримання суми позики. Проте, свої зобов`язання щодо повернення суми позики відповідач не виконав. У зв`язку з цим позивач звернувся з цим позовом до суду та просив стягнути з відповідача на його користь суму боргу за договором позики у розмірі 2 831 968 доларів США, проценти за користування позикою в розмірі 329 749,40 доларів США, проценти за користування чужими грошовими коштами в розмірі 3 504 250,05 доларів США та 3% річних в розмірі 840 745,35 доларів США, а всього 7 506 712 доларів США.

Ухвалою суду від 4 січня 2019 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 11 березня 2019 року (а.с. 27).

23 травня 2019 року від представника відповідача ОСОБА_4 надійшов відзив на позов (а.с. 39-41), відповідно до якого договір, на який посилається позивач як на підставу позовних вимог, не підтверджує факт передання коштів відповідачу. Крім того, позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки з часу виконання договору пройшло майже 10 років, що також підтверджує факт того, що кошти відповідачу не передавались. Просила застосувати наслідки спливу позовної давності, у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог відмовити.

5 лютого 2020 року від представника відповідача ОСОБА_5 надійшла заява про застосування наслідків пропуску строку позовної давності (а.с. 61).

За результатом проведення підготовчого судового засідання ухвалою суду від 5.02.2020 року справу призначено до судового розгляду на 7.04.2020 (а.с. 64).

29 травня 2020 року від представника позивача ОСОБА_3 надійшла відповідь на відзив (а.с. 80-86), відповідно до якої позивач передав грошові кошти за договором позики відповідачу, оскільки останній у 2007 року придбав футбольний клуб «Арсенал», який потребував капітальних вкладень для його розвитку. Грошові кошти в такій значній сумі були надані відповідачу, оскільки сторони перебували у дружніх відносинах. Договір позики власноручно написано та підписано відповідачем і останнім він не оспорюється. Заява відповідача про застосування строку позовної давності підтверджує факт укладення ним договору позики. Зазначає, що сторони між собою пов`язані партнерськими відносинами, вони є представниками однієї релігії - іудаїзму. Відповідно до положень Тори неповернення боргу є тяжким порушенням основоположних заповідей, вимагає від віруючого позикодавця не вимагати повернення боргу, якщо відомо, що боржник не має можливості його повернути. Враховуючи наведене, позивач тривалий час не вимагав у відповідача повернення суми боргу, розраховуючи на його сумлінність у дотриманні законів Тори. Крім того, відповідно до положень Тори євреї не можуть вимагати повернення боргу після семи років. Враховуючи наведене вважає наявними підстави для задоволення позову.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві та відповіді на відзив.

Представники відповідача ОСОБА_5 , ОСОБА_6 у судовому засіданні позовні вимоги не визнали з підстав, зазначених у відзиві на позов.

Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 передбачено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Судом встановлено, що 31 січня 2008 р. між позивачем ОСОБА_1 (позикодавець) та відповідачем ОСОБА_2 (позичальник) укладено договір позики, відповідно до якого позикодавець передає позичальник грошові кошти в сумі 2 831 968 доларів США для футболу. ОСОБА_2 зобов`язується повернути вказані грошові кошти в строк до 4 лютого 2009 року (а.с. 11).

Договір позики, укладений між сторонами, є безпроцентним.

У строк, що встановлений договором позики відповідач суму позики позивачу не повернув.

Договір позики відповідач не оспорював, не визнавав його недійсним чи удаваним правочином, що має на меті приховати інший правочин.

Відповідно до ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Належних і допустимих доказів на підтвердження того, що вказані в договорі позики були повернуті позикодавцю у строк, обумовлений в договорі відповідачем суду не надано.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позикодавця або реального повернення коштів позикодавцеві.

Згідно з ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк (стаття 610 ЦК України).

За положеннями ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Також, якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Як передбачено ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтями 610, 612 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

У разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки Національного банку України за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

Відповідна правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду України від 02 вересня 2015 р. у справі № 6-369цс15.

Звертаючись до суду з позовом, позивач також заявляв вимоги про стягнення з відповідача процентів та три відсотка річних, нарахованих на суму боргу в порядку ст. 625 ЦК України, зазначаючи, що прострочення виконання відповідачем свого фінансового зобов`язання з повернення коштів є підставою для нарахування і стягнення цих сум.

З досліджених судом доказів вбачається, що відповідач прострочив виконання своїх зобов`язань перед позивачем. У строк до 4 лютого 2009 року грошові кошти за договором позики не повернув, а тому, суд погоджується з доводами позивача про наявність правових підстав для стягнення позичених грошових коштів.

Водночас, відповідачем ОСОБА_2 надано заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності до позовних вимог.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У договорі позики вказано строк повернення відповідачем коштів - 4 лютого 2009 року.

Тобто на час звернення позивач до суду з вказаним позовом (27 грудня 2018 року) строки позовної давності пройшли.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч. 3 ст. 267 ЦК України).

Враховуючи заяву відповідача про сплив строку позовної давності, і такий строк пройшов за договором позики, укладеним сторонами, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку із закінченням строків позовної давності за договором позик.

Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Виходячи з загальних засад цивільного законодавства та судочинства, до поважних причин пропуску позовної давності мають бути віднесені обставини, що виникли незалежно від волі особи, яка мала право відповідної вимоги та об`єктивно унеможливили звернення цієї особи за судовим захистом у період дії строку позовної давності.

Тому, посилання позивача на сумлінну поведінку відповідача щодо необхідності повернення позичених коштів, заборони відповідно до їх релігійних переконань вимагати повернення коштів, як на поважні причини, є безпідставними, оскільки такі причини не можуть розцінюватись як поважні для поновлення строку позовної давності, так як такі причини фактично обумовлені неналежними діями або бездіяльністю самого заявника.

При цьому, суд також враховує, що позивач у відповіді на відзив посилається на положення Тори, відповідно до якої євреї не можуть вимагати повернення боргу після семи років. З часу настання строку повернення кошітв відповідачем пройшло майже 9 років.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір, сплачений позивачем при подання позову, йому не відшкодовується.

На підставі викладеного та керуючись ст. 257, 267, 625, 1046, 1049 ЦК України, ст. 12, 13, 19, 81, 141, 263-265, 267, 273, 274, 280-282, 354, 355 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду або через Печерський районний суд м. Києва, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності ЦПК України в редакції від 15 грудня 2017 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1

відповідач: ОСОБА_2 : АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2

Суддя О.В. Батрин