Справа № 159/319/19 Головуючий у 1 інстанції: Тітівалов Р. К.
Провадження № 22-ц/802/1007/20 Категорія: 84 Доповідач: Осіпук В. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Осіпука В. В.,

суддів - Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю.,

з участю секретаря судового засідання Лимаря Р. С.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника третьої особи Дзивульської Л. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Ковельської міської ради Волинської області, третя особа ОСОБА_2 , про визнання незаконними та скасування рішень, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на ухвалу Турійського районного суду Волинської області від 20 серпня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про визнання незаконними і скасування рішень Ковельської міської ради від 27 червня 2018 року № 39/42 «Про надання згоди на викуп земельної ділянки» та від 27 грудня 2018 року № 46/54 «Про продаж у приватну власність земельної ділянки».

18 серпня 2020 року позивач ОСОБА_1 подав заяву про забезпечення вказаного позову, в якій просив накласти арешт на земельну ділянку, площею 151 кв. м, кадастровий номер :08:009:0020, що знаходиться по АДРЕСА_1 , заборонити ОСОБА_2 використання спірної земельної ділянки в частині будівництва (розміщення власного приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », в тому числі, проведення земельних та будівельних робіт (зміна рельєфу, розробка котловану, траншеї, виїмка ґрунту тощо) до вирішення справи по суті, та зобов`язати ОСОБА_2 за свій рахунок привести земельну ділянку у попередній стан.

Заяву мотивовано тим, що на спірній земельній ділянці, що по АДРЕСА_1 , незважаючи на наявність судового спору, третьою особою ОСОБА_2 проводяться земельні та будівельні роботи, що у подальшому може суттєво ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у справі.

Ухвалою Турійського районного суду Волинської області від 20 серпня 2020 року у задоволенні зазначеної заяви було відмовлено.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду та вважаючи її незаконною і необґрунтованою, прийнятою з порушенням норм процесуального права, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу та просив її скасувати і постановити нову ухвалу про забезпечення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що невжиття заходів забезпечення позову судом, у випадку прийняття рішення на його користь, ускладнить або унеможливить виконання рішення суду.

У відзивах на апеляційну скаргу відповідач Ковельська міська рада Волинської області та третя особа ОСОБА_2 , вважаючи висновки суду про відмову позивачу у забезпеченні позову правильними, а вимоги апеляційної скарги поданої ОСОБА_1 безпідставними, просили апеляційну скаргу відхилити, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Відмовляючи у задоволення заяви про забезпечення позову поданої ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що заходи забезпечення позову, які просив застосувати позивач, є неспівмірними із заявленими ним вимогами та не містять належного обґрунтування того, яким чином невжиття заходів забезпечення позову утруднить чи зробить неможливим виконання рішення суду за його позовом.

Такий висновок суду першої інстанції є правильний.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується забороною вчиняти певні дії, а п. 4 ч.1 ст.150 ЦПК визначено, що позов забезпечується, зокрема, забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 р. «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», під забезпеченням позову слід розуміти сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі, з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

За роз`ясненнями п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 р., розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують реальне виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог у справі.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості забезпечення позову з урахуванням співмірності із заявленими вимогами, відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам, збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників процесу.

У постанові Верховного Суду від 20.02.2019 р. у справі № 754/4437/18 (провадження № 61-47464св18) зроблено висновок про те, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду із позовом про визнання незаконними і скасування рішень Ковельської міської ради від 27 червня 2018 року № 39/42 «Про надання згоди на викуп земельної ділянки» та від 27 грудня 2018 року № 46/54 «Про продаж у приватну власність земельної ділянки», які стосуються земельної ділянки, площею 151 кв. м, кадастровий номер :08:009:0020, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Зі змісту заяви про забезпечення позову слідує, що на час звернення ОСОБА_1 із зазначеним вище позовом до суду на вказаній земельній ділянці третьою особою ОСОБА_2 проводяться будівельні роботи і це на думку позивача у майбутньому може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Відповідно до ч.3 та ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Виходячи зі змісту ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.1-4 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, встановивши наявність спору між позивачем та органом місцевого самоврядування Ковельського міською радою щодо законності прийняття відповідачем рішень про відчуження третій особі земельної ділянки для будівництва та обслуговування приміщення магазину, і давши вірну оцінку зібраним доказам, дійшов правильного висновку про недоведеність позивачем ОСОБА_1 необхідності вжиття заходів забезпечення позову та їх неспівмірність із заявленими ним позовними вимогами.

Отже, оскаржувана ухвала про відмову у забезпеченні позову постановлена судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують вірних висновків суду.

Таким чином, на думку колегії суддів, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Керуючись статтями 367-368, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Турійського районного суду Волинської області від 20 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення і оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді