РІШЕННЯ

іменем України

"04" листопада 2020 р. 145/1770/20

2-о/145/109/2020

Тиврівський районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Ратушняк І. О.

при секретарі Тихій О.Н.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Тиврів цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України, із залученням заінтересованої особи - Тиврівського районного відділу Державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Хмельницький )

встановив :

ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якій вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_1 на тимчасово окупованій території України в м. Макіївка Кіровського району Донецької Народної Республіки померла його мати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженка с. Колюхів Тиврівського району Вінницької області. В м. Макіївка вона проживала з 1961 року до дня смерті.

Факт її смерті було засвідчено свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 15.09.2020 року, виданим міським відділом РАЦС Макіївського міського управління юстиції Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки.

Оскільки його мати померла на тимчасово окупованій території, тому не було можливості зареєструвати її смерть на території України.

Встановлення факту смерті є необхідним для державної реєстрації смерті.

Просить встановити факт, що його мати ОСОБА_2 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженка с.Колюхів Тиврівського району Вінницької області, громадянка України, померла ІНФОРМАЦІЯ_4 в м.Макіївка Кіровського району Донецької Народної Республіки.

В судове засідання заявник ОСОБА_1 не з`явився, подав суду заяву, відповідно до якої просить справу розглянути у його відсутності, вимоги уточнив: просить встановити факт, що його мати ОСОБА_2 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженка с.Колюхів Тиврівського району Вінницької області, громадянка України, померла ІНФОРМАЦІЯ_4 в м.Макіївка Донецької області.

Представник заінтересованої особи Тиврівського районного відділу Державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Хмельницький) в судове засідання не з`явився, подав заяву, відповідно до якої просить справу розглянути у відсутності представника відділу, не заперечує проти встановлення даного факту.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

Згідно п.8 ч.1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Згідно ч. 2 ст. 319 ЦПК України рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів

Судом встановлено, що, як вбачається зі Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 15.09.2020 року (актовий запис № 1505 від 15.09.2020 року), виданим міським відділом РАЦС Макіївського міського управління юстиції Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки (а.с.3), 14.09.2020 року на тимчасово окупованій території України в м. Макіївка Донецької області померла ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженка с. Колюхів Тиврівського району Вінницької області.

Причиною смерті відповідно до лікарської довідки про смерть № 320 від 14.09.2020 р. (а.с.4) була хронічна серцево-судинна недостатність, ішемічна хвороба серця, атеросклеротичний кардіосклероз СН II Б з гіпертензією.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом; будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсними і не створює правових наслідків.

Отже, свідоцтво про смерть ОСОБА_2 серії НОМЕР_1 від 15.09.2020 року, видане міським відділом РАЦС Макіївського міського управління юстиції Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки,не створює правових наслідків.

Разом з тим, оцінюючи надані заявником докази, суд враховує те, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації особою своїх прав.

Відповідно до ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Практикою Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці, зокрема в рішеннях ЄСПЛ «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). Зокрема, ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документу про смерть особи, виданого закладом, що знаходиться на окупованій території, як доказу, оскільки розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини.

На підставі вищевикладеного, суд вважає факт смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , встановленим.

Відповідно до п.8 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 7, 10, 76-82, 89, 263, 264, 265, 268, 273, 315, 317, 319, 354, 430 ЦПК України, суд,

ухвалив:

Заяву задоволити.

Встановити факт, що ОСОБА_2 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженка с. Колюхів Тиврівського району Вінницької області, громадянка України, померла ІНФОРМАЦІЯ_6 в м.Макіївка Донецької області.

Рішення допустити до негайного виконання.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Вінницького апеляційного суду через Тиврівський районний суд протягом 30 днів з дня складання рішення в повному обсязі, тобто з 04.11.2020 року.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено в день його складання або проголошення, має право на поновлення строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу на рішення буде подано протягом 30 днів з дня отримання повної копії судового рішення.

Суддя Ратушняк І. О.