РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 листопада 2020 року

м. Рівне

Справа № 569/5852/20

Провадження № 22-ц/4815/1179/20

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Ковальчук Н. М.

суддів: Боймиструка С. В., Хилевича С. В.

секретар судового засідання - Тхоревський С. О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Хмари Міли Василівни на заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 02 вересня 2020 року у складі судді Першко О. О., ухвалене в м. Рівне о 15 годині 40 хвилин, повний текст рішення складено 04 вересня 2020 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. В обґрунтування позовних вимог вказувала, що у період з 05 жовтня 1996 року по 21 грудня 2004 року перебувала у шлюбі з відповідачем, який рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 21 грудня 2004 року у справі № 2-12508/2004 розірвано, малолітнього сина ОСОБА_3 залишено на виховання матері. Вказує, що з часу розірвання шлюбу, тобто, з 21 грудня 2004 року по 01 серпня 2019 року вони з відповідачем продовжували проживати однією сім`єю та вели спільний побут як подружжя за адресою: АДРЕСА_1 , де вони зареєстровані і проживають досі. У період спільного проживання між ними склалися усталені відносини, притаманні подружжю, вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет та разом вирішували питання життєдіяльності сім`ї, зокрема, спільно виховували сина, здійснювали поточний ремонт помешкання, купували меблі для облаштування квартири, оплачували комунальні послуги. Більш того, в період з 21 грудня 2004 року і до 01 серпня 2019 року, ні вона, ні відповідач у зареєстрованих шлюбах з іншими особами не перебували, до відділів реєстрації актів цивільного стану для отримання свідоцтв про розірвання шлюбу не звертались. За час проживання однією сім`єю 30 жовтня 1999 року на підставі біржової угоди купівлі-продажу нерухомості придбали для проживання сім`ї квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яку зареєстрували за відповідачем. Встановлення факту проживання однією сім`єю необхідне для майбутнього поділу спільного майна колишнього подружжя.

Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 02 вересня 2020 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції вмотивоване відсутністю належних, достовірних і достатніх доказів на підтвердження того факту, що позивач та відповідач в період з 21 грудня 2004 року і до 01 серпня 2019 року мали спільний бюджет, вели спільне господарство, були пов`язані виконанням взаємних прав і обов`язків та спільним побутом, тобто між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, наявність та безспірність яких є обов`язковою умовою для ухвалення судом рішення про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Судом також враховано, що позивачем не обґрунтовано, для відновлення яких саме порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів необхідне встановлення такого факту, що має юридичне значення, що, в свою чергу, виключає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичний і чи тягне він правові наслідки.

Вважаючи рішення суду незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального права, за невідповідності висновків суду дійсним обставинам справи, представник ОСОБА_1 - адвокат Хмара М. В. оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі вказує на порушення судом процесуальних норм, яке виявилося у безпідставній відмові у задоволенні клопотання сторони позивача про долучення до матеріалів справи відповіді Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС України в Рівненській області від 18.08.2020р., згідно якої за відповідачем ОСОБА_2 02.09.2005 року, тобто в період спільного проживання сторін, зареєстровано транспортний засіб марки «Chevrolet Aveo SF69Y». Вважає помилковим висновок місцевого суду про відсутність обґрунтування мети і мотиву встановлення факту, що має юридичне значення, оскільки в період спільного проживання сторін сім`єю без реєстрації шлюбу ними було придбано квартиру та автомобіль, на які, у разі встановлення факту, що має юридичне значення, поширюватиметься режим спільної сумісної власності на майно подружжя, котре, в свою чергу, підлягає поділу між сторонами у рівних частинах. Вказує на те, що суд не дав належної оцінки показанням свідків, що допитувалися в судовому засіданні, та покликається у зв`язку з цим на судову практику Верховного Суду, де було задоволено вимоги про встановлення факту, що має юридичне значення, за меншої кількості доказів з урахуванням показів свідків. З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що сторони з 05 жовтня 1996 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 12 грудня 2004 року у справі №2-12508/2004 розірвано.

Як вбачається з інформації за № 3147/-22.2-4-25 від 11 серпня 2020 року, наданої Рівненським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), що в актовому записі про шлюб № 1221 від 05 жовтня 1996 року, складеного вказаним відділом на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відсутня відмітка про розірвання шлюбу.

Актовий запис про розірвання шлюбу, складений на підставі рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 21 грудня 2004 року у справі № 2-12508/2004 також відсутній, як і відсутні актові записи про шлюб щодо ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з іншими особами.

Під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі між ОСОБА_2 як покупцем та ОСОБА_4 як продавцем укладено біржову угоду купівлі-продажу нерухомості від 30 жовтня 1999 року, за якою ОСОБА_2 придбано квартиру АДРЕСА_2 .

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 просила встановити факт, що має юридичне значення - факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 , з метою майбутнього поділу спільного майна подружжя, придбаного в період фактичного перебування у шлюбних стосунках після розірвання зареєстрованого шлюбу.

Разом з тим, як встановлено судом, квартира АДРЕСА_2 була придбана сторонами в період перебування ними у зареєстрованому шлюбі - 30 жовтня 1999 року, а не після його розірвання, що у свою чергу, не потребує встановлення факту проживання сім`єю без реєстрації шлюбу для здійснення його поділу між колишнім подружжям.

У апеляційній скарзі представником позивачки зазначено, що після розірвання шлюбу між сторонами за відповідачем був зареєстрований транспортний засіб марки «Chevrolet» модель «Aveo SF69Y» 02 вересня 2005 року, тобто в період, який позивачка просить визнати таким, впродовж якого сторони перебували у фактичних шлюбних стосунках без реєстрації шлюбу.

Матеріали справи містять надану на адвокатський запит відповідь Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Рівненській області № 31/17-19аз від 18 серпня 2020 року, відповідно до якої за громадянином ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , 02 вересня 2005 року зареєстрований транспортний засіб марки «Chevrolet», модель «Aveo SF69Y» (а.с. 74).

Разом з тим, ця відповідь не може вважатися належним та достовірним доказом на підтвердження реєстрації зазначеного транспортного засобу за відповідачем, оскільки у ній містяться відомості про особу ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , тоді як відповідач ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Доводи апеляційної скарги про неправомірність відмови місцевого суду у долученні цієї відповіді як доказу до справи та порушення у зв`язку з цим процесуальних норм, апеляційним судом відхиляються як такі, що спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що зазначена відповідь Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Рівненській області долучена до справи та підшита на а.с. 74-75.

Покликання апелянта на допущену Регіональним сервісним центром ГСЦ МВС в Рівненській області у вищезазначеній письмовій відповіді помилку не можуть слугувати підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки цивільно-процесуальне законодавство покладає обов`язок надання доказів на підтвердження своїх вимог на учасника справи, який такі вимоги заявляє, а також встановлює для доказів такі вимоги, як: належність (яка передбачає, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування), достовірність (достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи), достатність (достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування).

Відповідно до ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 СК України).

Згідно зі ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

При застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За загальним правилом, встановлення фактів, що мають юридичне значення, в цивільному судочинстві відбувається в порядку окремого провадження. Разом з тим, за наявності спору про право, який випливає зі встановленого факту, такі справи мають розглядатися в порядку позовного провадження.

Незалежно від того, в якому порядку буде розглядатися справа про встановлення факту, що має юридичне значення, у заяві чи позовній заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, повинно бути зазначено, зокрема, який факт заявник просить встановити, з якою метою і причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт.

При встановленні факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу суди повинні встановити, що між сторонами склалися усталені відносини, притаманні подружжю. Суд у рішенні повинен вказати, якими доказами підтверджено, що в указаний період сторони мали спільний бюджет, вели спільне господарство, були пов`язані виконанням взаємних прав і обов`язків та спільним побутом, тобто між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Як вже зазначено судом, майно, про яке зазначає позивач, і яке має намір заявити об`єктом поділу як спільне сумісне майно подружжя, зокрема, квартира АДРЕСА_2 , придане підчас перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. Доказів наявності іншого майна, яке б підлягало поділу, і яке було придбано сторонами поза межами укладення шлюбу, стороною позивача не подано.

Такі обставини виключають мету встановлення юридичного факту, котра є визначальною для висновку, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне за собою правові наслідки.

У зв`язку з наведеним, апеляційний суд приходить до переконання про відсутність належних, достовірних, достатніх доказів на підтвердження факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 21 грудня 2004 року і до 01 серпня 2019 року, а також недоведеність необхідності відновлення порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача.

Що стосується доводів апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції процесуальних норм, що знайшли свій вияв у безпідставному відхиленні клопотань сторони позивача, що призвело до порушення її прав, то вони спростовуються матеріалами справи та апеляційним судом до уваги не беруться.

Так, клопотання сторони позивача про долучення до матеріалів справи відповіді Рівненського відділу поліції ГУНП України в Рівненській області № 68Аз/200/01-20 від 25 березня 2020 року, про витребування доказів, про виклик та допит свідків ОСОБА_3 ,

ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , місцевим судом задоволені.

Клопотання представника позивача про долучення до матеріалів справи вищезазначеної відповіді Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Рівненській області № 31/17-19аз від 18 серпня 2020 року, відповідно до якої за громадянином ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , 02 вересня 2005 року був зареєстрований транспортний засіб марки «Chevrolet», модель «Aveo SF69Y», судом правомірно відхилене, оскільки заявником не подано підтвердження надсилання (надання) копії цього доказу відповідачу, що суперечить положенням ч.9 ст. 83 ЦПК України.

Викладені в апеляційній скарзі твердження про те, що вимоги позивача доведені показами свідків та актом ОСББ, не можуть слугувати підставою для скасування рішення суду першої інстанції, та не є тими доказами, які підтверджують факт проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Так, судом були допитані в якості свідків: ОСОБА_3 , який є сином сторін, ОСОБА_6 , яка є подругою позивача, ОСОБА_7 , яка є сусідкою сторін, ОСОБА_8 , яка є рідною сестрою позивача, ОСОБА_9 , яка є подругою позивача, і показанням цих свідків дана належна правова оцінка місцевим судом.

Відповідно до ч. 1, п.3 ч. 2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, показаннями свідків.

Показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини (ч. 1 ст. 90 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.1-3 ст. 89 ЦПК України).

Покликання апеляційної скарги на судову практику Верховного Суду, де було задоволено вимоги про встановлення факту, що має юридичне значення, за меншої кількості доказів з урахуванням показів свідків, апеляційним судом відхиляються з тих міркувань, що судом під час розгляду даної справи встановлено інші правовідносини, ніж у судових рішеннях, про які зазначає сторона позивача в апеляційній скарзі.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судомна засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Хмари Міли Василівни залишити без задоволення.

Заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 02 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 листопада 2020 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Боймиструк С. В.

Хилевич С. В.