ПЕТРИКІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 187/1006/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" лютого 2020 р.

Петриківський районний суд Дніпропетровської області у складі: головуючої - судді Іщенко І.М., при секретарі судового засідання Клисак Н.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третьої особи Виконавчий комітет Чаплинської сільради Петриківського району Дніпропетровської області про позбавлення права користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації

ВСТАНОВИВ

27.06.2019 року до суду звернувся ОСОБА_1 із зазначеним позовом в якому вказав, що він є власником житлового будинку розташованого в АДРЕСА_1 , в якому з 1988 року зареєстрований його син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В період із 15.10.2016 року відповідач не проживає за вказаною адресом без поважних причин і втратив право на користування житловим приміщенням, внаслідок його відсутності без поважних причини понад один рік, в результаті чого виникли проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, чим порушуються його права як власника.

Просить суд визнати ОСОБА_2 таким що втратив право на користування житловим будинком в АДРЕСА_1 , та зобов`язати виконком Чаплинської сільської ради Петриківського району зняти його з реєстрації.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги в повному обсязі, пояснивши, шо він проживає із співмешканкою та донькою і внуком на адресою АДРЕСА_1 , де зареєстрований його син

ОСОБА_2 , який не мешкає в його будинку з 2016 року, а проживає по іншій адресі, в будинку його померлої дружини, в нього із сином неприязні відносини, вони сваряться часто, син не допомагає йому по господарстві і не оплачує комунальні послуга за будинок. Просить виселити його та зняти із реєстрації із житлового будинку, в подальшому заявив клопотання про слухання справи у його відсутність.

Відповідач ОСОБА_2 заперечував проти позову, пояснивши, що його батько та позивач зловживає алкогольними напоями і між ними часто виникають сварки, він із сестрою викликали працівників поліції, має в будинку особисті речі і користується приміщенням, але проживає в будинку в якому раніше проживала його мати ОСОБА_3 яка померла в квітні 2018 року, не прийняв спадщину так як відсутні кошти на отримання свідоцтва про спадщину, іншого приміщення для проживання не має, просить в позові відмовити.

Від третьої особи виконавчого комітету Чаплинської сільради надійшла заява про розгляд справи у відсутність їх представника ( а.с.26).

Суд заслухавши сторони і дослідивши докази, приходить до наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проживає та зареєстрований з 4.09.1986 року в житловому будинку який розташований за адресом: АДРЕСА_1 ., який має загальну площу 43.кв.м., а житлову площу 17,5 кв.м., що підтверджується копією технічного паспорту ( а.с.9)

Вказаний будинок позивач купив 17.10.1986 року, що підтверджується копією договору купівлі-продажу (а.с.7). Відповідно довідки про склад сім`ї у вказаному будинку зареєстровані сам позивач ОСОБА_1 , його син ОСОБА_2 , дочка ОСОБА_4 та онука ОСОБА_5 ( а.с.14), а також співмешканко ОСОБА_6 та син співмешканки ОСОБА_7 ( а.с.54)

Відповідно довідки сільського голови Чаплинської сільради відповідач фактично проживає в АДРЕСА_2 який належав померлій ІНФОРМАЦІЯ_2 матері ОСОБА_3 з 15 жовтня 2016 року, але кошти для переоформлення спадщини на вказану квартиру у ОСОБА_2 відсутні ( а.с.38, 40).

Відповідно довідки-характеристики голови Чаплинського сільського голови відповідач ОСОБА_2 характеризується позитивно, скарг на нього в сільраду не надходило ( а.с.55)

Відповідно довідки-характеристики голови Чаплинського сільського голови позивач ОСОБА_1 вживає спиртні напої, разом з дочкою та співмешканкою часто влаштовує п`янки, до виконавчого комітету сільської ради надходили скарги від сусідів щодо неадекватної поведінки ОСОБА_1 , неодноразово велись бесіди, складались акти, на зауваження щодо вживання спиртних напоїв, так як в сім`ї проживає малолітня дитина ОСОБА_1 реагує агресивно ( а.с.54)

14.11.2016 року ОСОБА_1 притягався до адміністративної відповідальності за порушення ст. 130 ч.1 КУпАП ( керування транспортними засобами в стані алкогольного сп`яніння ) і було призначено стягнення у вигляді штрафу 10 200 грн з позбавленням права керування транспортними засобами на 1 рік, що підтверджується копією постанови суду ( а.с.62).

22.02.2018 року ОСОБА_1 притягався до адміністративної відповідальності за порушення ст. 173-2 ч.1 КУпАП ( домашнє насильство, а саме вчиненні сварки та нецензурної лайки відносно своїх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_4 і було призначено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 170 грн. Як вбачається із пояснень ОСОБА_1 він не заперечував факт сварки із сином ОСОБА_2 27.01.2018 року. Із пояснення відповідача вбачається, що він 27.01.2018 року був вдома в себе в АДРЕСА_1 і між його батьком ОСОБА_1 виникла сварка і він розірвав його кофту, намагаючись спричинити тілесні ушкодження, після чого він пішов із будинку . Вказані обставини підтверджуються копією постанови суду (а.с.51) та оглянутими матеріалами адміністративної справи.

Зазначені обставини, спростовують доводи позивача, що відповідач із жовтня 2016 року не проживає в житловому будинку по АДРЕСА_1 , так як в суді маються докази про суспільно-небезпечну поведінку ОСОБА_1 , який має схильність до зловживання алкогольних напоїв та домашнього насильства в сім`ї, адже із пояснень самого позивача вбачається, що він вчинив домашнє насильство відносно свого сина ОСОБА_2 який проживав разом з ним в будинку по вищевказаній адресі в січні 2018 року.

Доводи позивача, що в нього виникли проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг в суді нічим не підтвердились.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою ст.9 Житлового Кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Ст.71 Житлового Кодексу України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Верховний Суд виходить з того, що вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.

Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів.

Верховний Суд виходить з того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Указане відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Суд дійшли висновку про те, що наявність заборгованості у відповідача за комунальні послуги, а також порушення порядку користування жилою площею не є підставою згідно зі статями 71, 72 ЖК Української РСР для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, тому що не свідчать про втрату інтересу відповідача до спірного житла.

Окрім того, у ОСОБА_2 інтерес до будинку не втрачав, у зв`язку із неприязними відносинами із позивачем періодично приходить до житлового будинку, що не заперечувалось сторонами в суді, там зберігаються його меблі, речі, відсутні документи про право власності на інше житло.

Суд вважає ,що належні та допустимі докази на підтвердження не проживання без поважних причин більше шести місяців, відсутні.

Окрім того, Верховний Суд бере до уваги, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції), якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приймаючи до уваги, що позивачем не доведено відсутність відповідача в житловому приміщенні понад 6 місяців в неповажних причин, відсутні докази щодо посилання позивача на сплату надмірних комунальних послуг та наявність неправомірної поведінки ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_2 , в позовних вимогах слід відмовити.

Судові витрати покласти на позивача так як відповідно до ст. 141 ЦПК України в позовних вимогах позивача відмовлено в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись , ст.ст. 10,12, 13, 81,89,141,259,263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ

В позовних вимогах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третьої особи Виконавчий комітет Чаплинської сільради Петриківського району Дніпропетровської області про позбавлення права користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду або через Петриківський райсуд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів від дня складання повного судового рішення.

Суддя: І. М. Іщенко