Справа № 127/7606/20
Провадження № 22-ц/801/1768/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ан О. В.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2020 рокуСправа № 127/7606/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Копаничук С.Г.,

суддів: Войтка Ю.Б., Ковальчука О.В.

учасники справи:

позивач: Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк»,

відповідач: ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи, цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07 серпня 2020 року, постановлене судом під головуванням судді Ан О.В., у цивільній справі за позовом акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в :

В квітні 2020 року Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Послалось на те, що відповідно до укладеного між сторонами договору б/н від 20.08.2012 року ОСОБА_1 отримав кредитну картку із встановленим розміром кредитного ліміту, який вподальшому був збільшений до 8000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг у ПриватБанку , Правилами користування платіжною карткою і Тарифами Банку , складає між ним та банком - договір про надання банківських послуг , що підтверджується підписом у заяві. АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором виконало в повному обсязі, надавши відповідачу кредитні кошти у встановленому договором розмірі, а ОСОБА_1 свої зобов`язання належним чином не виконував, не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, внаслідок чого станом на 20.02.2020 року допустив заборгованість у розмірі 15274,69 грн., з яких: 10102,75 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 1066,74 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; 3504,58 грн. - заборгованість за нарахованою пенею, 500.00 грн. - штраф (фіксована складова); 703,56 грн. - штраф (процентна складова). Просило стягнути з відповідача на свою користь зазначену заборгованість, а також стягнути судовий збір у розмірі 2102,00 грн.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 07.08.2020 року позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволенні частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за простроченим тілом кредиту в розмірі 10102,75 грн. та заборгованість за нарахованою пенею в розмірі 3504,58 грн.; в задоволенні інших позовних вимог відмовлено; вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просило рішення суду в частині відмови у стягненні в розмір 3 % річних від простроченої суми за ст. 625 ЦК України та штрафу, скасувати й ухвалити нове судове рішення - про задоволення позовних вимог в цій частині. Зазначило, що зобов`язання відповідача щодо сплати процентів та штрафів, які є предметом даної справи, викладені у Умовах та Правилах надання банківських послуг. Відповідач, у даній справі договір у встановленому законом порядку не оспорював та не визнавав його недійсним, як і не оспорював його укладення, а тому фактично погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг. Просило проводити розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін.

Рішення суду позивач оскаржує лише в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за 3 % річних від простроченої суми згідно ст. 625 ЦК України та штрафів, а тому суд апеляційної інстанції переглядає рішення районного суду лише в оскаржуваній позивачем частині.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону відповідає.

Суд першої інстанції встановив, що 20.08.2012 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір б/н, згідно якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок з базовою процентною ставкою 2,5%. У зв`язку з неналежним виконанням взятих на себе обов`язків, у відповідача, станом на 20.02.2020 року, утворилась заборгованість за кредитним договором в розмірі 15274,69 грн., з яких: 10102,75 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту; 1066,74 грн відсотків за прострочений кредит згідно ст. 625; 3504,58 грн пені; 500 грн штрафу (фіксована частина); 703,56 грн штрафу (процентна складова).

Відмовляючи в стягненні заборгованості за відсотками та штрафами, суд виходив з того, що умовами укладеного між сторонами кредитного договору передбачено відсоткову ставку, а тому вимоги про відшкодування відсотків у розмірі 1066,74 грн задоволенню не підлягають. Також суд виходив з того, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення не може застосовуватися в силу заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, які перевірив наданими доказами, оціненими в порядку ст. 89 ЦПК України, правильно визначив спірні правовідносини та застосував до них норми права, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову в оскаржуваній частині.

Звертаючись з позовом до суду, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість станом на 20.02.2020 року. На підтвердження наявності заборгованості відповідача, АТ КБ «ПриватБанк» надало розрахунок заборгованості. Однак, вказаний розрахунок містить у собі показники заборгованості відповідача, зокрема, станом на 01.02.2020 року та 29.02.2020 року, проте не містить відомостей про суму заборгованості ОСОБА_1 станом на 20.12.2020 року.

Відтак, розрахунок заборгованості не є належним, допустимим та достовірним доказом заборгованості, що є предметом апеляційного оскарження.

Доводи апеляційної скарги про те, що зобов`язання відповідача щодо сплати процентів та штрафів, які є предметом даної справи, викладені у Умовах та Правилах надання банківських послуг, є необґрунтованими, виходячи з наступного.

Велика Палата Верховного Суду в Постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), в якій предметом розгляду були подібні правовідносини, зауважила, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного шляхом підписання анкети - заяви, оскільки за умови що вони не містять підпису позичальника, немає підстав вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Велика Палата Верховного Суду також вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ "ПриватБанк" в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Відтак, без надання підтвердження про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у Анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами та штрафу (процентної складової) за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Крім того, доводи апеляційної скарги про те, що позивачем пред`являлись вимоги про стягнення 3 % річних від простроченої суми та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання на підставі ст. 625 ЦК України, є необґрунтованими, оскільки саме по собі посилання на вказану норму в позовній заяві в частині суми заборгованості за відсотками без обґрунтування такої вимоги та відсутності доказів, не дає підстав для стягнення цих сум у визначеному позивачем розмірі.

Також безпідставними є доводи про стягнення штрафу (фіксованої частини) оскільки відповідно до змісту ч. 2 ст. 549 ЦК України штраф визначено як неустойку, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного, або неналежно виконаного зобов`язання, а відтак погоджена сторонами умова про нарахування штрафу (фіксована частина) в твердій грошовій сумі прямо суперечить нормам закону, а, як зазначено в частині 1 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу.

Доводи апеляційної скарги про незаконність рішення суду не свідчать та обставин справи не спростовують, фактично зводяться до переоцінки доказів, що здійснив суд першої інстанції, однак висновків суду не спростовують, а тому не можуть бути підставою для скасування законного рішення суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Отже, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують, суд ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає ,що у відповідності до ст.141 ЦПК України, сплачений позивачем судовий збір за подання апеляційної скарги підлягає залишенню за останнім.

На підставі викладеного, керуючись ст. 375, 382, 384 ЦПК України, суд, -

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду від 07 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий С. Г. Копаничук

Судді: Ю. Б. Войтко

О. В. Ковальчук