справа № 489/7223/18 провадження №2/489/1313/20
РІШЕННЯ

Іменем України

28 грудня 2020 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Коваленка І.В.,

секретаря судового засідання Долгорученко Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Миколаєва в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики

встановив:

У листопаді 2018 року позивач звернулася до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за договором позики в сумі 146047,01 грн., що складається з розміру заборгованості з урахуванням індексу інфляції - 136576,00 грн. інфляційних втрат та трьох відсотків річних в розмірі 9471,01 грн.

Як на підставу позовних вимог вказала, що 12.10.2012 передала відповідачу в борг згідно з розпискою 2000 дол. США, які той зобов`язався повернути після завершення судового розгляду справи щодо дорожньо-транспортної пригоди та після виплати йому компенсації страховою компанією. Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 14.03.2013, яке набрало законної сили 25.03.2020, стягнуто з Приватного акціонерного товариства (далі ПРАТ) «НФ СК «ДОБРОБУТ» на користь ОСОБА_2 страхове відшкодування в розмірі 23538,58 грн. Таким чином, обов`язок у відповідача повернути борг виник з 25.03.2013. Проте, станом на час звернення до суду грошові кошти позивачу він не повернув. У зв`язку із цим, з урахуванням офіційного курсу національної валюти станом на день звернення до суду з позовом розмір боргового зобов`язання складає 56320,00 грн. (2000 дол. США х 28,16 грн.), а з урахуванням інфляційних витрат 136576,00 грн., а також з відповідача підлягають стягненню 9471,01 грн. трьох відсотків річних та понесені судові витрати.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16.12.2019 за заявою відповідача скасовано заочне рішення від 17.05.2019, ухвалене у вказаній справі, та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.

В призначені судові засідання сторони не з`являються.

01.12.2020 від сторін надійшли клопотання про розгляд справи за їх відсутності. У заяві представник позивача ОСОБА_3 позов підтримала, просила його задовольнити. Відповідач просив в задоволенні позову відмовити, оскільки не настав строк виконання вимоги у зв`язку з тим, що страховою компанією грошові кошти йому не виплачені.

Передбачених частиною другою статті 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін, на підставі доказів, поданих разом із матеріалами позову.

Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання.

Суд, дослідивши матеріали справи та встановив наступні факти і відповідні ним правовідносини.

Як вбачається з матеріалів справи, розпискою від 12.10.2012 ОСОБА_2 підтвердив той факт, що взяв у ОСОБА_4 (на даний час прізвище змінено на ОСОБА_5 ) 2000 дол. США і зобов`язався їх повернути після закінчення процесу по ДТП та після виплати страховою компанією цієї суми. При цьому розписку засвідчено підписами обох сторін.

Судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини, що витікають з договору позики, які регулюються нормами ЦК України.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14.03.2013 з ПРАТ «НФ СК «ДОБРОБУТ» стягнуто на користь ОСОБА_2 відшкодування страхової виплати у розмірі 23538,58 грн. Вказане рішення набрало законної сили 25.03.2013.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог , що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання строк (термін) виконання якого вказаний вказівкою на подію, яка має неминуче настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно статті 525 ЦК України недопустима одностороння відмова від виконання зобов`язань, якщо інше не передбачене договором або законом.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні грошові кошти або інші речі, в позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).

Договір є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18.09.2013 розглянув справу № 6 - 63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Заперечуючи проти задоволення позову, ОСОБА_2 зазначив, що зміст розписки, не встановлює конкретного строку повернення заборгованості, проте встановлює умови, після реалізації яких, у відповідача виникає обов`язок з повернення заборгованості: 1) після завершення розгляду справи щодо ДТП; 2) після виплати йому страховою компанією суми страхового відшкодування. При цьому жодних доказів про настання такої умови позивачем не надано. Також зазначав, що 25.03.2013 як дата вступу у законну силу рішення про стягнення на його користь страхового відшкодування, жодним чином не може вважатися датою початку перебігу строку щодо його обов`язку з повернення боргу за розпискою позивачу, оскільки за змістом розписки не виконаною залишається умова щодо виплати йому страховою компанією суми страхового відшкодування за цим рішенням.

Таким чином, відповідач не заперечує, що дійсно отримав від позивача суму грошей зазначену в розписці, та визнає свій обов`язок з їх повернення, проте, вважає, що строк виконання зобов`язань не настав.

Вказані доводи суд вважає помилковими з огляду на таке.

Відповідно до положень статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Відповідно до статей 252, 254 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Відповідачем не надано жодних доказів щодо вчинення ним будь-яких дій для отримання від ПРАТ «НФСК «ДОБРОБУТ» суми страхового відшкодування за рішенням суду від 14.03.2013, навіть доказів отримання ним виконавчого листа за цим рішенням та вчасного пред`явлення його для виконання, хоча в силу статті 81 ЦПК України, це є його обов`язком.

З інформації, що є в матеріалах справи, з автоматизованої системи виконавчих проваджень вбачається, що ані станом на час пред`явлення позову у 2018 році, ані на грудень 2020 року виконавче провадження, в якому відповідач є стягувачем за вказаним рішенням суду на виконанні відсутнє (а.с.11, 124).

Більш того, з інформації з реєстру юридичних осіб, що є у відкритому доступі, вбачається, що 26.10.2018 до вказаного реєстру внесено запис про припинення ПРАТ «НФСК «ДОБРОБУТ» як юридичної особи на підставі рішення Господарського суду Харківської області від 16.10.2018 у зв`язку з визнанням її банкрутом (а.с.123).

Вказане дає підстави вважати, що друга умова у розписці відповідача не може бути виконана, а така подія як виплата ОСОБА_2 страховою компанією ПРАТ «НФСК «ДОБРОБУТ» суми за рішенням суду не може неминуче настати. Надані відповідачем докази направлення ним лише у вересні 2019 року на адресу ПРАТ «НФСК «ДОБРОБУТ» заяви про надання інформації про те чому не виконується рішення суду з 2013 року, а також на адресу Подільського районного відділу ДВС міста Київ ГТУЮ у місті Києві запиту щодо стану виконавчого провадження з примусового виконання листа за рішенням суду від 14.03.2013 без доказів знаходження у вказаному відділі такого виконавчого провадження не можуть свідчити про можливість неминучого настання такої події (а.с.63, 65).

Таким чином, суд встановив, що відповідач свої зобов`язання за договором позики перед позивачем не виконав, жодних дій для отримання страхового відшкодування з 2013 року не вчиняв, а тому з врахуванням з`ясованих судом обставин щодо відсутності відкритого на час розгляду справи виконавчого провадження про стягнення страхового відшкодування та припинення юридичної особи ПРАТ «НФСК «ДОБРОБУТ» ще у 2018 році, така подія як отримання відповідачем страхового відшкодування не може неминуче настати, що суперечить змісту частини першої статті 530 ЦК України. Також судом встановлено, що грошові кошти відповідач позивачу не повернув до цього часу, що ним не заперечується.

За такого, суд вважає, що відповідач порушує права позивача, не повертаючи їй борг, а відповідно зобов`язаний сплатити суму боргу саме у валюті у розмірі 2000 дол. США, що відповідає висновкам, зробленим у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16 (провадження № 14 446цс18).

Що стосується вимог в частині стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних, то суд вважає, що вони не підлягають задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін (індекс інфляції) - це показник, який характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Таким чином, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 01.03.2017 у справі № 6-284цс17 та постанові Верховного Суду від 20.02.2019 у справі № 638/10417/15-ц (провадження № 61-21851св18).

Оскільки предметом грошового зобов`язання за вказаним договором позики є грошові кошти, визначені у доларах США, відповідно відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат внаслідок несвоєчасного повернення позики.

Відповідно до статті 1049 ЦК України, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернута протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Як вбачається зі змісту розписки, строку повернення боргу в розумінні визначення в статті 252 ЦК України (як такого, що визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами), встановлено не було.

Фактично позивач пред`явив до позивача вимогу про повернення боргу, надіславши 20.11.2018 позов до суду, зазначивши при цьому у позові, що заходи досудового врегулювання суперечки між сторонами не вживалося, оскільки законом та домовленістю такий обов`язок не передбачено (а.с.4). Проте відповідач борг не повернув до цього часу.

При цьому, згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на аналіз вищенаведених норм права, які регулюють поняття строку та терміну, суд приходить до висновку, що між сторонами не було встановлено конкретного строку повернення грошей, а тому, враховуючи встановлені судом обставини справи, обов`язок їх повернути у відповідача виник з дня пред`явлення позивачем позову. У зв`язку з чим підстави для стягнення з відповідача 3% річних відсутні.

Враховуючи наведене та оцінивши наявні в справі докази в сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача 2000,00 дол. США боргу за договором позики.

Відповідно до статті 141 ЦПК України пропорційно до задоволених вимог (38,56 %) з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 563,16 грн.

Керуючись статтями 4, 19, 141, 263-265 ЦПК України, суд

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 12.10.2012 у розмірі 2000,00 (дві тисячі) дол. США.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 563,16 (п`ятсот шістдесят три гривні шістнадцять копійок) грн.

В задоволенні інших вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного тексту рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ;

відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 .

Повний текст судового рішення складено 28.12.2020.

Суддя І.В.Коваленко