ПОСТАНОВА

Іменем України

30 грудня 2020 року м. Кропивницький

справа № 384/679/19

провадження № 22-ц/4809/1590/20

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Мурашка С.І. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А.М., Карпенка О.Л., учасники справи:

позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянув в порядку спрощеного (письмового) позовного провадження, без повідомлення учасників справи, цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Голованівського районного суду Кіровоградської області від 23 червня 2020 року у складі судді Шкамерда К.С. і

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 та просило стягнути заборгованість у розмірі 121332,01 грн за кредитним договором № б/н від 20.02.2015.

Позовна заява мотивована тим, що 20 лютого 2015 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір, відповідно до якого банк надав відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 120000 грн на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом.

Позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором.

В заяві про укладення кредитного договору від 20 лютого 2015 року ОСОБА_1 підтвердив свою згоду на те, що ця заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг, «Правилами користування платіжною карткою», «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ними договір, що підтверджується підписом у заяві.

Договором та зазначеними правилами передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості за кредитним лімітом, сплати нарахованих за період користування кредитом відсотків, за перевитрати платіжного ліміту, комісії за користування кредитом та інших витрат.

Відповідач належним чином не виконує зобов`язання за кредитним договором, в результаті чого станом на 08.09.2019 виникла заборгованість в сумі 297426 грн 37 коп, яка складається з 121332 грн 01 коп заборгованості за кредитом, 176094 грн 36 коп заборгованість по процентам за користування кредитом.

Заочним рішенням Голованівського районного суду Кіровоградської області від 23 червня 2020 року в задоволені позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що АТ КБ «ПриватБанк» не надано доказів на підтвердження видачі відповідачеві кредитної картки та розміру наданого ОСОБА_1 кредиту, тому, відповідно, перевірити розмір нарахованщї суми боргу, процентів та штрафних санкцій відповідачу не є можливим.

Наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості не є безспірним доказом існування між сторонами договірних відносин та розміру боргу, оскільки позивачем не доведено укладання кредитного договору.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем надана копія анкети заяви від 20.02.2015 де зазначено персональні дані, адреса проживання та інша додаткова інформація, необхідна для отримання картки.

Позичальник висловив згоду про укладення договору та особистим підписом засвідчи, що він згоден з тим, що ця заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг і тарифами складають між ним та Банком договір про надання банківських послуг.

Також у анкеті-заяві зазначено, що «Умови кредитування, відомості про сукупну вартість кредиту йому роз`яснені, зрозумілі, пам`ятка про умови кредитування ним отримана».

Позичальнику відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку «Універсальна» з номером, на яку встановлено початковий кредитний ліміт.

Відповідач після отримання картки здійснив дії щодо проведення її активації, користувався карткою, а також отримував кредитні кошти з власної ініціативи.

Активація ним картки та користування картковим рахунком свідчать про укладення сторонами кредитного договору на визначених ними Умовах про надання та обслуговування платіжних карток.

Кредитний договір повністю відповідає вимогам ч.2 ст.208, ч.1 ст.207 ЦК України, якими встановлено вимоги для письмової форми правочину.

Спірний кредитний договір є публічним договором, яумови якого відповідно до ч.2 ст.633 ЦК України є однаковими для всіх споживачів аналогічних банківських послуг, що надаються банком.

До суду надано виписку про рух коштів, де чітко прослідковується, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт та видно, що відповідач неодноразово знімав кредитні кошти через банкомат, купував продукти харчування, ліки, сплачував комунальні послуги, здійснював перерахування на інші рахунки, поповнював рахунок в терміналі самообслуговування, а отже й отримав кредитну картку «Універсальна», оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки.

Банком надані до суду саме первісні бухгалтерські документи про видачу та сплату коштів за Кредитним договором.

Надана виписка по рахунку та розрахунок заборгованості є належними та допустимими доказами по справі.

Отже, є доведеним факт укладання між позивачем та відповідачем договору, який складається не лише з заяви позичальника а й також з Умов та правил надання банківських послуг та Тарифів.

Верховний Суд в постанові від 07.03.2018 по справі № 755/18246/15-ц зазначив: «позичальник частково сплачував заборгованість, користувався кредитними коштами, тобто погоджувався з Умовами та Правилами надання банківських послуг та тарифами».

Верховний Суд в постанові від 06.02.2018 по справі № 755/2720/16-ц зазначив: «Особа 3 звертався до банку з пропозиціями про внесення змін до умов кредитного договору, а тому вказані обставини свідчать про його згоду з усіма умовами цього договору. При цьому умови та правила надання банківських послуг є складовою частиною кредитного договору, при яких підпис під ними не потрібен, якщо саме ці Умови та Правила були чинними під час укладення договору».

В даному випадку відповідач підписуючи анкету-заяву від 20.02.2015 користуючись кредитними коштами та здійснюючи погашення заборгованості, висловив свою згоду з формою договору та його умовами.

Відповідач користувався коштами, а тому зобов`язаний повернути суму отриманих кредитних коштів, проценти за їх користування та сплатити неустойку у зв`язку з порушенням зобов`язань.

Суд не перевірив розрахунок заборгованості та доводи банку про те, що позичальник користувався грошовими коштами, виконував умови кредитного договору на протязі 2015-2019 років, частково сплачуючи заборгованість за договором у тому числі відсотки, пеню та комісії (погашення відображені у розрахунку заборгованості в графі «сума погашення за наданим кредитом»), а отже визнав свої зобов`язання за угодою та розміри встановлених обов`язкових платежів.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 11.09.2019 по справі № 153/1334/16-ц, скасовуючи рішення апеляційної інстанції Верховний Суд зазначає наступне: «Суду слід перевірити факт виконання кредитного договору, на що посилався позивач, що може свідчити про визнання договірних правовідносин».

Незастосування судом названих норм матеріального права та неповне зясування обставин справи призвели до ухвалення незаконного рішення.

Оскільки кредитний договір укладений між сторонами є дійсним, а тому підлягає виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з особливостями встановленими цією главою.

За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Оскільки ціна позову становить 121332,01 грн, тобто менше ста розмірів прожиткового мінімуму (станом на 01.01.2020 становить 210200 грн), апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з огляду на таке.

Згідно частини 1статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частинами 1 і 3 ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 76 - 82 ЦПК.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).

Статтею 83 ЦПК України встановлено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви.

Судом першої інстанції встановлено, що 20 лютого 2015 року між АТ КБ "ПРИВАТБАНК" та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір у формі анкети-заяви, складовими та невід`ємними частинами якої є "Умови та правила надання банківських послуг", "Тарифи Банку", згідно яких відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 120000 грн на платіжну картку шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації (т.1 а.с. 14).

У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

До кредитного договору банк додав Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/ та тарифи (т.1 а.с. 15-34).

Як вбачається із анкети-заяви ОСОБА_1 про приєднання до умов і правил надання банківських послуг у банку від 20 лютого 2015 року останній ознайомившись з умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами АТ КБ «Приватбанк» виявив бажання оформити на своє ім`я платіжну картку, однак відсутня відмітка про вид картки та у графі бажаний кредитний ліміт за платіжною карткою «Універсальна»/GOLD запис також відсутній (т.1 а.с. 14).

Анкета-заява також не містить відомостей про оформлення відповідачем кредитного договору у розмірі 120000 грн, а також на умовах, обумовлених у позові.

Крім того, позивач не надав підписаних відповідачем Умов та Правил надання банківських послуг, Умов надання банківських послуг.

Як вбачається з копії анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, остання не містить будь-яких даних про суму кредиту, чи кредитного ліміту, даних про видачу кредитної картки, її виду та строку дії.

Вказана анкета-заява взагалі не містить ніяких даних щодо обрання відповідачем банківських послуг, крім особистих даних та підпису відповідача.

З наданих розрахунків заборгованості, якими позивач обґрунтовував свої вимоги вбачається, що станом на 08 вересня 2019 року ОСОБА_1 мав заборгованість у розмірі 297426 грн 37 коп, яка складається з 121332 грн 01 коп заборгованості за кредитом, 176094 грн 36 коп заборгованість по процентам за користування кредитом, які підписані представником Приватбанку без вказання будь-яких даних, що його ідентифікують (т.1 а.с.5-13).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду вказала, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Матеріалами справи підстверджується, що 20.02.2015 ОСОБА_1 підписав Анкету заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку.

Анкета заява не містить будь-які умови договору про встановлення кредитного ліміту, можливість нарахування простроченого тіла кредиту та відсотків, відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Позивач, пред`являючи вимоги про погашення кредиту просив стягнути тіло кредиту та відсотки.

Банк, посилався на Анкету-заяву, Умови та правила надання банківських послуг та Тарифів, як невід`ємні частини договору.

Матеріали справи не містять підтверджень, що Витяг із Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які долучено позивачем до позову, надавались для ознайомлення відповідачу та він погодився з ними, підписуючи заяву, а також те, що вказані документи на момент укладення договору взагалі містили умови, зокрема щодо сплати тіла кредиту та відсотків, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

За таких обставин і без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про тіло кредиту, можливість нарахування простроченого тіла кредиту та відсотків, наданий банком Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, який міститься в матеріалах даної справи, не містить підпису відповідача, а тому його не можна розцінювати як частину договору, який укладено сторонами 20.02.2015 шляхом підписання заяви.

Ураховуючи вищевикладене, суд погоджується з висновком суду першої інстанції, про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях ( ч. ч.5, 6 ст.81 ЦПК України).

Згідно з ст.83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Частиною 3 ст. 367 ЦПК України передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на обґрунтування доводів апеляційної скарги долучено до апеляційної скарги копію довідк про термін дії картки, довідку про зміни кредитування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 та виписку по рахунку (а. с.143-186).

Проте, суд апеляційної інстанції не приймає додані до апеляційної скарги нові докази, оскільки вони до суду першої інстанції позивачем не подавалися та не були предметом дослідження суду першої інстанції.

В судове засідання суду першої інстанції представник позивача не з`явився, а надав письмові заяви про розгляд справи без його участі, в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

При цьому, представник позивача зазначив, що підтримує позовні вимоги в повному обсязі, необхідні докази є в матеріалах справи, клопотання та заяви з його боку відсутні.

Подаючи апеляційну скаргу на рішення суду, будь-яких заяв про долучення до матеріалів справи вищеперлічених нових доказів позивачем не подано, а також не мотивовано та не надано доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Доведення позивачем умов кредитування і наявності заборгованості є обов`язком позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого статтею 12 ЦПК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 березня 2019 року у справі №61-28582ск18.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00).

При цьому апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 2930). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 374,375,376,381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення, а заочне рішення Голованівського районного суду Кіровоградської області від 23 червня 2020 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий суддя С. І. Мурашко

Судді А. М. Головань

О. Л. Карпенко