Дата документу 03.11.2020 Справа № 336/1108/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 336/1108/20 Головуючий у 1 інстанції: Щаслива О.В.
№ 22-ц/807/2586/20 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

секретар: Бєлова А.В.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 червня 2020 року по справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність службових осіб Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), заінтересована особа ОСОБА_2 ,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 червня 2020 року скаргу залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та прийняти постанову, якою скаргу задовольнити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що Стягувач у виконавчому провадженні ОСОБА_1 27 лютого 2020 року звернулася до суду із скаргою на бездіяльність службових осіб Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) під час здійснення виконавчого провадження з виконання рішення суду про визначення способу участі батька у вихованні дитини та спілкуванні з нею.

В скарзі зазначив, що в провадженні Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) перебуває виконавче провадження № 59718764, яке закінчено на підставі п. 11 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» 6 лютого 2020 року. В цей же день стягувач подав на ім`я начальника відділу державної виконавчої служби клопотання про відновлення виконавчого провадження на підставі ч. 6 ст. 641 Закону України «Про виконавче провадження», в задоволенні якого заступник начальника відділу Коцинян М.О. йому відмовив. Посилаючись на зміст статті 641 Закону України «Про виконавче провадження», згідно з якою якщо боржник у подальшому перешкоджає побаченням стягувача з дитиною, стягувач має право звернутися до державного виконавця із заявою про відновлення виконавчого провадження, просить визнати бездіяльність посадових осіб Шевченківського відділу державної виконавчої служби неправомірними; зобов`язати посадових осіб Шевченківського відділу державної виконавчої служби відновити виконавче провадження № 59718764.

Залишаючи без задоволення скаргу заявника на дії ВДВС, суд першої інстанції виходив з того, що виконавче провадження правомірно закрите з мотивів невиконання рішення боржником а відмова у відновленні виконавчого провадження була правомірною.

За матеріалами справи 5 серпня 2019 року було відкрито виконавче провадження № 59718764 з виконання рішення суду про визначення часу спілкування та способів виховання неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Державний виконавець вважав, що в межах виконання рішення суду було вжито усіх заходів, що передбачені статтями 63 та 641 Закону України «Про виконавче провадження», а саме: накладені штрафи на боржника в сумі 1700 грн. та 34000 грн.; до Шевченківського відділення поліції направлено повідомлення про вчинення боржником кримінально караного діяння, що передбачене ст. 382 КК України, було направлено подання до суду про обмеження боржника у праві виїзду за кордон та застосовано тимчасове обмеження в праві керування транспортним засобом.

Суд першої інстанції вважав, що виходячи з того, що державним виконавцем вжито усіх передбачених законом заходів примусового виконання рішення, між тим боржник його не виконав, а виконати рішення без участі боржника неможливо, на підставі п. 11 ч. 1 ст. 39 Закону «Про виконавче провадження» правомірно винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, що тягне за собою надіслання виконавчого документа до суду, який його видав.

Також суд першої інстанції не вбачав підстав для відновлення провадження за заявою стягувача.

При цьому він виходив з того, що виконавче провадження закінчено саме з мотивів ухилення боржника від виконання рішення суду, коли виконання цього рішення без боржника є неможливим. Підставою для відновлення виконавчого провадження у відповідності до ч. 6 ст. 641 Закону, про застосування якої просив стягувач, є його закінчення у разі виконання рішення боржником та його перешкоджання в подальшому, тобто після закінчення провадження, побаченням стягувача з дитиною.

Тому суд першої інстанції вважав, що за вказаних обставин дії державного виконавця, який зобов`язаний вживати усю сукупність передбачених законом заходів задля ефективного виконання рішення суду, не можна визнати неправомірними.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Посилаючись на зазначені положення закону, суд першої інстанції зробив висновок, що з наведеного положення цивільного процесуального законодавства випливає, що предметом цього судового розгляду є з`ясування, чи діяв державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, законодавством України про виконавче провадження, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню, а також, чи не порушено рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення право чи свободу учасника виконавчого провадження.

Таким чином, суд першої інстанції зробив висновок, що підставою для задоволення скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця за змістом ст. 451 ЦПК України є сукупність таких складових як встановлена судом неправомірність рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця і порушення права сторони виконавчого провадження такими рішеннями, діями чи бездіяльністю.

Також суд першої інстанції акцентував увагу на наступному.

Наслідки невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, внормовано частиною третьою ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження» і вони полягають в тому, що у такому випадку виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у випадку надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону.

Як встановлено судом першої інстанції, виконавче провадження № 59718764 з виконання рішення суду про визначення часу спілкування та способів виховання неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , закінчено на підставі постанови заступника начальника Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Коциняна М.О. від 06.02.2020 року у зв`язку з невиконанням боржником рішення суду, яке не може бути виконано без участі боржника (а. с. 35-38).

Частиною 5 статті 641 Закону передбачено закінчення виконавчого провадження у зв`язку з виконанням рішення суду боржником (у разі виконання рішення боржником виконавець складає акт та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження).

Якщо боржник у подальшому перешкоджає побаченням стягувача з дитиною, стягувач має право звернутися до державного виконавця із заявою про відновлення виконавчого провадження, яке закінчено у зв`язку з виконанням рішення суду боржником на підставі ч. 5 ст. 641 Закону України «Про виконавче провадження».

Суд першої інстанції зробив висновок, що з наведених положень законодавства про виконавче провадження випливає, що відновленню в порядку ч. 6 ст. 641 Закону України «Про виконавче провадження» підлягає виконавче провадження, закінчене у зв`язку з виконанням боржником рішення суду.

Проте виконавче провадження № 59718764 закінчено з мотивів невиконання рішення суду, тому воно не підлягає відновленню, оскільки саме перешкоджання боржникам виконанню рішення суду, коли всі заходи забезпечення виконавчого провадження вичерпані, і стало підставою для закінчення виконавчого провадження.

За вказаних обставин суд першої інстанції вважав, що дії державного виконавця щодо відмови в відновленні виконавчого провадження з підстав, визначених в частині шостій ст. 641 Закону, ґрунтуються на законі.

Разом з тим, судова колегія, оцінюючи надані сторонами докази та положення закону чинного у сфері досліджуваних відносин враховує наступне.

Статтею 447 ЦПК України визначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції не врахував принцип обов`язковості виконання рішення суду, що є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод .

Встановивши, що боржник ухилилася від виконання рішення про визначення часу спілкування стягувача з дитиною та надання можливості стягувачеві приймати участь у вихованні дитини у визначений судом спосіб, суд першої інстанції разом з тим не знайшов підстав для відновлення виконавчого провадження на підставі заяви стягувача, а отже й задоволення його скарги.

Стаття 129-1 Конституції України визначає, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення (стаття 129 Конституції України).

Зазначене конституційне положення кореспондується та відображено у частині першій статті 18 ЦПК України, згідно якої судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Виконання судового рішення відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року у справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Згідно з частинами другою-четвертою статті 10 ЦПК України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

7 липня 1997 року Україна ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до частини першої статті 9 Конституції України стала частиною національного законодавства України.

Міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Отже, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є частиною національного законодавства України відповідно до положень статті 9 Конституції України.

За змістом статті 32 Конвенції про захист прав і основоположних свобод (далі - Конвенція) людини питання тлумачення і застосування Конвенції належить до виключної компетенції Європейського суду, який діє відповідно до Конвенції, тобто рішення Європейського суду є невід`ємною частиною Конвенції як практика її застосування і тлумачення.

Предметом регулювання Конвенції є захист основних прав і свобод особи, що передбачає пряму дію норм Конвенції.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції кожному гарантовано право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини (надалі - ЄСПЛ) у рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» наголосив на тому, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

У такому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном. Відповідно, необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування.

У справі «Глоба проти України» Суд зазначає, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції.

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що у таких категоріях справ, коли державні органи належним чином сповіщені про наявність судового рішення, вони мають вживати всіх належних заходів для його виконання або направлення до іншого органу для виконання. Сама особа, на користь якої ухвалено рішення, не повинна ще займатись ініціюванням виконавчих процедур.

Також ЄСПЛ констатував, що невиконання рішення є втручанням у право особи на мирне володіння майном, викладене у першому реченні пункту 1 статті 1 Протоколу № 1 Конвенції (справи «Войтенко проти України», «Горнсбі проти Греції»).

Крім того, ЄСПЛ неодноразово наголошував, що у разі, якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс («Піалопулос та інші проти Греції», «Юрій Миколайович Іванов проти України», «Горнсбі прорти Греції»).

Відповідно до рекомендацій, викладених у Висновку Консультативної ради Європейських суддів № 13 (2010) «Щодо ролі суддів у виконанні судових рішень» КРЄС вважає, що в державі, яка керується верховенством права, державні органи, насамперед, зобов`язані поважати судові рішення і якнайшвидше реалізувати їх « ІНФОРМАЦІЯ_2 ». Сама думка, що державний орган може відмовитися від виконання рішення суду, підриває концепцію примата права. Виконання рішення повинно бути справедливим, швидким, ефективним і пропорційним.

Відповідно до положень Європейської Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, право доступу до суду, що гарантується статтею 6§1, передбачає не лише право звернутись до суду за захистом своїх прав, а й право захистити своє право, в першу чергу, виконанням рішення, яке ухвалено на користь особи. Так як у разі невиконання рішення концепція «захисту прав судом» не працює. Суд зазначив, що право за судовий захист, яке гарантується статтею 6§1 може стати недіючим, якщо національне законодавство держави-учасниці Конвенції дозволяє, щоб остаточне обов`язкове судове рішення залишалось не виконуваним на шкоду однієї із сторін. Доступ до суду також охоплює можливість виконання судового рішення без необґрунтованих затримок. На виконавчі процедури може впливати складність виконавчих процедур, поведінка особи-стягувача, поведінка компетентних державних органів та обсяг призначеної до стягнення суми (майна).

Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (HORNSBYv. GREECE, № 18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).

Відтак, виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції, складовою права на справедливий суд.

Обґрунтовуючи доводи скарги, вказував, та це підтверджується матеріалами справи, що протягом тривалого часу заявник не має можливості ефективно реалізувати своє право на зустріч із донькою і спілкування з нею через протиправну поведінку боржника яка систематично перешкоджає йому в цьому.

На підставі аналізу вказаних норм законодавства та встановлених судами фактичних обставин справи, колегія суддів враховує, що незважаючи на значний проміжок часу, який минув після видачі виконавчого листа, рішення суду залишається і досі невиконаним.

За таких обставин, судова колегія вважає що заявник скарги правомірно вимагав визнання неправомірними дій ВДВС, врахувавши, наявність у нього реальної перешкоди у його спілкуванні з дитиною, та відсутність подальшої можливості ефективно реалізувати своє право на зустріч із донькою і спілкуватися з нею, на усунення чого ним й було ініційовано звернення до суду зі скаргою.

Посилання ВДВС на те, що закінчення виконавчого провадження на підставі невиконання рішення боржником, виключає відновлення виконавчого провадження за заявою стягувача, не є переконливим.

Так, у справі ЄСПЛ «Вишняков проти України» від 24 липня 2018 року суд вважає, що бездіяльність національних органів влади, зокрема, неналежний спосіб, у який національні органи влади організовували виконання рішення про надання доступу до дитини, була не лише результатом неналежного виконання обов`язків посадовими особами, відповідальними за виконання рішення. Вбачається, що до цих недоліків також призвели недостатньо розвинуті законодавчі та адміністративні механізми. Зокрема, наявні законодавчі та адміністративні механізми були недостатніми для прискорення добровільного дотримання домовленостей із залученням фахівців служби у справах дітей та сім`ї. Вони також не передбачали низки конкретних заходів, які б могли бути вжиті відповідно до принципу пропорційності з метою забезпечення примусового виконання рішення про право доступу.

Отже, Суд констатував, що було порушено статтю 8 Конвенції у зв`язку з невиконанням рішення про надання заявнику доступу до його дитини.

У справах щодо здійснення одним із батьків прав на спілкування стаття 8 Конвенції передбачає батьківське право на вжиття заходів з метою возз`єднання зі своєю дитиною та обов`язок національних органів влади сприяти такому возз`єднанню настільки, наскільки інтереси дитини передбачають, що має бути зроблено все для збереження особистих стосунків, і, за необхідності, «відновлення» сім`ї; обов`язок держави полягає не у досягненні результату, а у вжитті заходів (див. рішення у справі «Кацпер Новаковський проти Польщі», заява № 32407/13, пункт 74, від 10 січня 2017 року, з подальшими посиланнями).

Адекватність вжитих заходів має оцінюватись оперативністю їхнього виконання, оскільки плин часу може мати непоправні наслідки для відносин між дитиною та тим із батьків, хто з нею не проживає; не можна виключати застосування санкцій у випадку неправомірної поведінки того з батьків, з яким проживають діти (див. рішення у справах «Пріцция проти Угорщини», заява № 20255/12, пункти 36 та 37, від 11 червня 2013 року, з подальшими посиланнями; а також «Феррарі проти Румунії», заява № 1714/10, пункт 49, від 28 квітня 2015 року).

Отже, колегія суддів виходить з того, що небажання боржника добровільно виконувати судове рішення, відсутність законодавчого врегулювання поновлення виконавчого провадження в даному випадку, є підставою для захисту прав скаржника.

У наведеній справі Верховний Суд виходив з того, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України № 18?рп/2012 від 13 грудня 2012 року); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України № 11-рп/2012 від 25 квітня 2012 року); відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (справа «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року); було б незрозуміло, якби стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, водночас, не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуацій, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (справа «Шмалько проти України» (Shmalko v. Ukraine) від 20 липня 2004 року).

За таких обставин оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про визнання неправомірними дій ВДВС.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 червня 2020 року у цій справі скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Визнати дії Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро)неправомірними та такими що не відповідають закону.

Зобов`язати Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) відновити виконавче провадження №№ 59718764.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 листопада 2020 року.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков