Справа № 466/8949/18 Головуючий у 1 інстанції: Білінська Г.Б.
Провадження № 22-ц/811/3238/19 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів Шеремета Н.О., Ніткевича А.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, в письмовому провадженні, в приміщенні Львівського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 серпня 2019 року, постановлене у складі головуючої судді Білінської Г.Б., у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и л а:

Позивач Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування вимог позивач зазначав, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 04.06.2015 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 21 500, 00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг" та "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг (далі - Договір), що підтверджується підписом у заяві. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту Банк керувався п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Договору, на підставі яких відповідач при укладанні Договору дав свою згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку.

Відповідач не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговим зобов`язанням, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості, відповідач станом на 10.10.2018 року має заборгованість 49 691, 53 грн., з яких: 10 848, 56 грн. - тіло кредиту; 22 576, 25 грн. нараховані відсотки за користування кредитом; 13 424, 27 грн. нарахована пеня; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500, 00 грн. штраф (фіксована частина), 2 342, 45 грн. штраф (процентна складова).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 12 серпня 2019 року в задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Позивач АТ КБ «Приватбанк» з вказаним рішенням суду не погодився і, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповне з`ясування обставин у справі, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі.

Зазначає, що суд зробив помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення з відповідача заборгованості по кредиту, допустив грубе порушення норм цивільного права.

Вважає, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивачем була надана до суду копія заяви, засвідчена особистим підписом відповідача. У цей же день відповідачу була надана кредитна картка № НОМЕР_1 із встановленням початкового кредитного ліміту в розмірі 0,00 грн., який в подальшому неодноразово змінювався. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту Банк керувався п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Договору, на підставі яких відповідач при укладанні Договору дав свою згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту за рішенням та ініціативою Банку. Зокрема, 17.01.2018 року кредитний ліміт встановлено на рівні 21 500, 00 грн. Відповідач після отримання картки за умовами укладеного з Банком договору здійснив дії щодо її активації, користувався карткою, а також отримував кредитні кошти з власної ініціативи, чим висловив свою згоду на укладення кредитного договору. Вказані обставини підтверджуються, зокрема, наявними в матеріалах справи розрахунком заборгованості та випискою по картковим рахункам відповідача. Так, із виписки, яка є первинним бухгалтерським документом, вбачається, що відповідач знімав кредитні кошти, потім частково погашав заборгованість за договором і знову користувався кредитними коштами. Крім цього, відповідач звертався до банку з метою перевипуску карти. Після отримання перевипущених карток відповідач продовжував користуватися кредитними коштами та частково погашати заборгованість.

Відсутність підпису боржника на відповідних тарифах, умовах та правилах не свідчить про неукладеність договору, позаяк суть договору приєднання і полягає в тому, що його умови визначаються однією стороною одноособово та викладаються у певних формулярах або інших стандартах, а інші сторона може лише приєднатися до таких умов, висловивши певним чином згоду на них.

Посилання суду на нечитабельність анкети-заяви, підписаної відповідачем, а також те, що підпис, який на ній наявний, відрізняється від підпису відповідача в паспорті ґрунтується лише на припущеннях. Відповідач не заперечував, що заява-анкета підписана не ним, не ставив питання про призначення почеркознавчої експертизи, не звертався до суду з вимогами про визнання кредитного договору неукладеним чи недійсним. Відповідачем не надано доказів, які б спростовували наявність заборгованості, не подано відповідного контррозрахунку.

Суд безпідставно відмовив у стягнення фактично отриманих кредитних коштів та відсотків за користування кредитом, чим фактично допустив грубе порушення основоположних норм банківського кредитування та ставить під загрозу фінансову стабільність банку, який є системною державною фінансовою інституцією, наносить фінансову шкоду тим споживачам банківських послуг, які розміщують свої кошти у банку на банківських депозитах, які надаються іншим споживачам послуг в кредит під певні відсотки.

Також, на думку апелянта, суд безпідставно відмовив у стягнення пені та штрафів, не врахувавши при цьому положення ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України, згідно яких зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 серпня 2019 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» задовольнити в повному обсязі.

Від відповідача у встановлений судом строк відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України № 452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» створено Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду, з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції, без повідомлення учасників справи. Таким чином, дана справа, у якій переглядається рішення суду по справі з ціною позову 49 691 грн. 53 коп., що є менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 ЦПК України, розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Такий випадок передбачено у ч. 13 ст. 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Оскільки колегією суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні), а копія судового рішення у такому разі надсилається в порядку передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

В той же час, ураховуючи, що згідно з ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, колегія суддів інформувала учасників справи шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

У відповідності до приписів ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що позивач на підставі анкети-заяви від 04.06.2015 року надав відповідачу ОСОБА_1 грошові кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. При встановленні та зміні кредитного ліміту Банк керувався п. п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Договору на підставі яких відповідач при укладанні договору дав свою згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. Початковий кредитний ліміт становив 0,00 грн., і такий в подальшому неодноразово змінювався і в кінцевому становив 21 500, 00 грн.

Також, до позовної заяви позивачем надано розрахунок заборгованості, згідно з яким заборгованість відповідача перед позивачем станом на 10.10.2018 року становить 49 691, 53 грн., з яких: 10 848, 56 грн. - тіло кредиту; 22 576, 25 грн. нараховані відсотки за користування кредитом; 13 424, 27 грн. нарахована пеня; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500, 00 грн. штраф (фіксована частина); 2 342, 45 грн. штраф (процентна складова).

В анкеті-заяві б/н від 04.06.2015 року ОСОБА_1 містяться лише анкетні дані відповідача, його місце проживання, паспортні дані, РНОКПП та інша контактна інформація. Разом з тим, в анкеті відсутні відомості про процентну ставку, пеню, комісію та штрафи за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, що погоджені сторонами договору.

До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанку» ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/.

АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав в повному обсязі, а саме: надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами в сумі 21 500 грн. 00 коп. на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту, який банком переглядався в сторону збільшення, що давало можливість відповідачу проводити видаткові операції в межах встановлених лімітів.

Відповідач фактично скористався лімітом кредитування, про що свідчить розрахунок суми заборгованості за договором № б/н від 04.06.2015 року, укладеним між Приватбанком та клієнтом ОСОБА_1 , станом на 10.10.2018 року ( а.с. 5-6).

Фактичне виконання даних умов договору також стверджується наявною в матеріалах справи випискою по рахунку ОСОБА_1 (а.с. 78-84).

Як підтверджується реєстром по картці відповідача присвоєно референс договору №SAMDNWFC1 (а.с.85).

Під цей референс договору позичальник ОСОБА_1 отримав в користування карти: НОМЕР_2 - строк дії картки 04/18, НОМЕР_3 - строк дії картки 01/ НОМЕР_4 , НОМЕР_5 строк дії карти 09/ НОМЕР_6 та НОМЕР_7 строк дії 12/21, що свідчить про одночасне використання відповідачем цих карток за одним договором.

Додатково, вказана обставина підтверджується й випискою по рахунку, за якою сумарно обліковується заборгованість в межах змінного ліміту кредитування за договором із урахуванням прихідних та видаткових операцій одночасно саме цих карт.

Із зазначеного розрахунку та матеріалів справи встановлено, що в порушення умов кредитного договору, відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав, допустив прострочення повернення кредиту на суму 10 848, 56 грн. - тіло кредиту.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 не існує договірних відносин, оскільки представником позивача не надано достовірних доказів існування боргу у ОСОБА_1 в сумі 49 691, 53 грн. Посилання позивача на анкету-заяву та розрахунок заборгованості, як підставу для задоволення своїх вимог, не є належними та допустимими доказами, оскільки на вищезгаданій анкеті-заяві про відкриття карткового рахунку, а також у витязі з тарифів обслуговування кредитних карт відсутня інформація про отримання кредиту у розмірі 21 500, 00 грн. Позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження перерахування на картковий рахунок кредитних коштів чи отримання останніх у будь-який інший спосіб. Сама анкета-заява є нечитабельною, а підпис ОСОБА_1 в такій істотно відрізняється від підпису останнього в копії паспорту громадянина України.

Проте, колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції не погоджується, зважаючи на таке.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статтей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (частина 1 статті 634 ЦК України).

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

В силу статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. З огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом частини другої статті 1056-1 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

За приписами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першоюі другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

В силу частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Позивач пред`явив вимоги про стягнення заборгованості за договором, у тому числі, крім тіла кредиту, складових його повної вартості, зокрема заборгованості за відсотками за користування кредитними коштами, пені та штрафів. Обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на витяг з Тарифів банку, Умов та правил надання банківських послуг, як невід`ємну частину укладеного договору.

Витягом з Умов та правил надання банківських послуг, які надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяги з Тарифів банку, з Умов та правил надання банківських послуг розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними при підписанні анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначених у цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Без наданих підтверджень про конкретні запропоновані ОСОБА_1 . Умови та правила надання банківських послуг, Тарифи банку відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, нарахування процентів за користування простроченими кредитними коштами, наданий Банком витяг з Умов та правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Так, з копії заяви (а.с. 7) від 04 квітня 2015 року вбачається, що сторони не погодили умови кредиту щодо процентної ставки за користування кредитними коштами, а також розмір пені та штрафу у разі порушення зобов`язань.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання Банком додаткових заходів, щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у справі - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття ним запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Умови та правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах справи, не містить підпису відповідача, тому це не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання анкети-заяви. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена серед іншого і у формі сплати неустойки (пені, штрафів), як відповідальність за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки, характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Спірні договірні правовідносини виникли між Банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року №1023-XII «Про захист прав споживачів».

З огляду на викладене, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 позивач дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону №1023-XII, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження з ним саме тих умов, які вважав узгодженими Банк.

Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 700/3902/15-ц, від 07 червня 2018 року у справі № 755/17553/16, від 06 червня 2018 року у справі № 364/594/17, від 24 травня 2018 року у справі № 630/366/16-ц, від 10 травня 2018 року справа № 357/16301/15-ц.

При застосуванні до спірних правовідносин наведених норм права колегія суддів відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховує також висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17.

З вищевикладених вище правових норм також вбачається, що в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

З урахуванням зазначеного вище, колегія суддів приходить до висновку, що безпідставними є вимоги Банку про стягнення з відповідача відсотків за користування кредитом, пені, штрафу - фіксована частина та процентна складова, оскільки відсутній такий обов`язок в анкеті-заяві від 04 червня 2015 року, а витяг з Умов та правил надання банківських послуг не може вважатися складовою частиною спірного кредитного договору.

Твердження Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про те, що оскаржуване судове рішення не тільки призводить до нехтування принципами платності кредитного договору, а ще і наносить істотну шкоду усім споживачам банківських послуг, банку та у цілому порушує стабільність функціонування фінансового сектору держави; що важливою ознакою кредитної операції є те, що вона надається за рахунок залучених грошових коштів; що відмовляючи у стягненні відсотків за кредитом, суд першої інстанції допускає грубе порушення основоположних норм банківського кредитування та ставить під загрозу фінансову стабільність банку, який є системною державною фінансовою інституцією, наносить фінансову шкоду тим споживачам банківських послуг, які розміщують свої кошти у банку на банківських депозитах, які надаються іншим споживачам послуг в кредит під певні відсотки, не заслуговують на увагу, оскільки без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила надання банківських послуг, розміщених на офіційному сайті http://www.privatbank.ua, які позивачем неодноразово змінювалися, з огляду на частину першу статті 634 ЦКУкраїни щодо приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, зазначене не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору.

Суд першої зазначені вимоги закону не врахував та відмовив у задоволенні позову в означеній з підстав відсутності договірних відносин між сторонами та оскільки представником позивача не надано достовірних доказів існування боргу у ОСОБА_1 , що суперечить матеріалам справи та нормам матеріального права. Тому колегія суддів приходить до висновку, що у задоволенні позову в означеній частині слід відмовити з підстав зазначених вище.

В той же час, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 не оспорював отримання ним кредитних карток із встановленим банком розміром кредитного ліміту. З наданих банком розрахунку заборгованості та виписки по рахунку вбачається про отримання відповідачем коштів та неповернення таких в сумі 10 848, 56 грн.

Доказів належного виконання зобов`язань по сплаті кредиту відповідачем надано не було.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 , мотивуючи тим, що між сторонами не існує відносин з приводу кредитування.

АТ КБ «Приватбанк», звертаючись до суду з позовом, просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № б/н від 04.06.2015 року, яка станом на 10.10.2018 року за тілом кредиту становить 10 848, 56 грн.

Оскільки судом встановлено як використання позичальником запропонованого банком ліміту кредитування, так і часткове його погашення за картками в межах договору, тому апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в користь банку заборгованість за тілом кредиту в розмірі 10 848 грн. 56 коп.

Пунктом другим частини першої ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, апеляційний суд доходить висновку, що рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовної вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредиту та відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків за користування кредитом, пені та штрафів.

Статтею 382 ЦПК України, передбачено, що постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З матеріалів справи встановлено, що при поданні позову АТ КБ «ПриватБанк» сплачено 1 762 грн. 00 коп. судового збору (а.с. 31), а за подання апеляційної скарги 2 643 грн. 00 коп. (а. с. 147).

Враховуючи часткове задоволення позову, до стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» підлягає 961 грн. 69 коп. сплаченого судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст даного судового рішення складено 14 лютого 2020 року.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч.1 п.2, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 серпня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , ІПН: НОМЕР_8 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1 Д, ) заборгованість за кредитним договором № б/н від 04.06.2015 року в сумі 10 848 грн. 56 коп. (десять тисяч вісімсот сорок вісім грн. 56 коп.).

В задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків за користування кредитом, пені та штрафів - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , ІПН: НОМЕР_8 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1 Д, ) 961 грн. 69 коп. сплаченого судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 14 лютого 2020 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Шеремета Н.О.

Ніткевич А.В.