РІШЕННЯ

Іменем України

03.12.2020 року м. Львів

Франківський районний суд м. Львова,

у складі:

головуючого судді Ванівського Ю.М.

при секретарі Кремса Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду позовну заяву ОСОБА_1 до ТзОВ «Кільце І.Р.», Львівського міського центру зайнятості, про розірвання трудового договору,-

Встановив:

Позивач звернувся в суд із позовною заявою до відповідачів, про розірвання безстрокового трудового договору, укладеного 14.11.2016 р. між ТзОВ «Кільце І.Р.» та найманим працівником ОСОБА_1 , зареєстрований у Львівському міському центрі зайнятості, починаючи з моменту припинення трудових відносин, тобто з 17.01.2019 р.

Крім того, позивач просить зобов`язати Львівський міський центр зайнятості зняти з реєстрації вищевказаний трудовий договір.

Позовну заяву мотивує тим, 14 листопада 2016 року між ним на ТзОВ «Кільце І.Р.» було укладено трудовий договір, у формі наказу №11 від 14.11. 2016 року, згідно з умовами якого, ОСОБА_1 прийнято на посаду заступника директора, про що зроблено запис під №26 та повідомлено центр зайнятості. Починаючи з грудня 2017 року фактична виплата заробітної плати не здійснювалася. Згідно довідки №3 від 01.08.2018 р., яка була надана за місцем роботи, за період з грудня 2017 року по травень 2018 року, відповідачем було нарахована та не виплачена заробітна плата у розмірі 17942 грн.60 коп.

16 січня 2019 року позивач звертався до відповідача про звільнення з посади заступника директора з 17.01.2019 р. за згодою сторін, однак жодної відповіді не отримував.

17.01.2019 року між позивачем та відповідачем припинено трудові відносини, що дає підставу розірвати безстроковий трудовий договір від 14.11.2016 року, у зв`язку із припиненням трудових відносин з моменту фактичного їх припинення.

На підставі вищевикладеного, просить позов задоволити.

23 серпня 2019 року на адресу суду поступив відзив від Львівського міського центру зайнятості, який мотивований тим, що вони не є стороною цивільно-правових відносин трудового договору, порушником прав, що виникають із договору, відтак не можуть бути відповідачем, оскільки не наділені повноваженнями щодо припинення чи укладення трудових відносин між сторонами.

На підставі вищевикладеного, просять відмовити в задоволенні позову.

В судове засідання позивач не з`явився, однак його представник подав на адресу суду заяву про слухання справи без його участі, заявлені позовні вимоги підтримує та просить задоволити, проти заочного рішення не заперечує.

Відповідачі в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили.

Однак, суд вважає, що така неявка учасників по справі не перешкоджає розгляду самої справи, та вважає за можливе прийняти рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказів.

Оскільки всі учасники в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом.

Частиною 1 ст.5 ЦПК України, передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно роз`яснень п.11Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оскаржені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Відповідно до вимог ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З?ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, вивчивши та оцінивши всі докази по справі, суд дійшов висновку про те, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завдання цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У відповідності до ст. 4 ЦПК України до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Cудом встановлено, що 14.11.2016 року між ТзОВ «Кільце І.Р.» та ОСОБА_1 було укладено трудовий договір, у формі наказу №11 від 14.11.2016 року, згідно з умовами якого, ОСОБА_1 прийнято на посаду заступника директора, про що зроблено запис під №26 та повідомлено центр зайнятості.

16 січня 2019 року позивач звертався до відповідача про звільнення з посади заступника директора з 17.01.2019 р. за згодою сторін, однак жодної відповіді не отримував.

За змістом статті 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається.

Згідно з частиною першою статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Європейський суд з прав людини вказує, що приватне життя «включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру». Стаття 8 Конвенції «захищає право на особистий розвиток та право встановлювати та розвивати стосунки з іншими людьми та оточуючим світом». Поняття «приватне життя» в принципі не виключає відносини професійного або ділового характеру. Врешті-решт, саме у рамках трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом. Отже, обмеження, накладені на доступ до професії, були визнані такими, що впливають на «приватне життя» (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Олександр Волков проти України» (Oleksandr Volkov v. Ukraine, № 21722/11, § 165)).

Конституційний Суд України у рішеннях від 07 липня 2004 року№ 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007 та від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом.

Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації.

Згідно з частиною першою статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Згідно із ст.6 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч. ст. 89 ЦПК України,суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 2 ст.16 ЦК України, способами захисту цивільного права та інтересів є припинення дії, яка порушує право. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим . Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства,визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права,викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У пункті 1 частини першої статті 36 КЗпП України визначено, що підставами припинення трудового договору, зокрема, є угода сторін.

Разом із тим, згідно з п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від N 9 від 06.11.92 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП (322-08) (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п.1 ст.36 КЗпП, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст.38 КЗпП).

Як вбачається із матеріалів справи, між позивачем та ТзОВ «Кільце І.Р.» не досягнуто згоди щодо дати звільнення.

Однак, суд звертає увагу на той факт, що беззаперечною умовою звільнення працівника на підставі ст. 36 КЗпП є досягнення згоди між роботодавцем та працівником.

Так як згода між працівником і роботодавцем не була досягнута щодо дати звільнення, суд з урахуванням вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України приходить до переконання про відмову в задоволенні позову до ТзОВ «Кільце І.Р.».

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.4,12,13,81,263-265,268,430 Цивільного процесуального кодексу України,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ТзОВ «Кільце І.Р.», Львівського міського центру зайнятості, про розірвання трудового договору,- відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Львівського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України п. п. 15., 15.5 до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається через Франківський районний суд м.Львова.

Суддя Ванівський Ю. М.