КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2905/2020
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Мостової Г.І., Рейнарт І.М.,

за участю секретаря судового засідання Макаренко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 грудня 2019 року у складі судді Волошина В.О.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення процентів за користування позикою, інфляційних втрат, трьох відсотків річних, -

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_3 з позовом про стягнення процентів за користування позикою, інфляційних втрат, трьох відсотків річних.

Позов обґрунтовував тим, що він перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі. Під час перебування в якому, позивач позичив у своєї сестри ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 220 400 грн., які ним були внесені у Фонд фінансування будівництва та набута у власність квартира АДРЕСА_1 .

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12 липня 2012р. з ОСОБА_1 , як позичальника, на користь ОСОБА_5 , як кредитора була стягнута сума заборгованості за договором позики у розмірі 220 400 грн.

Зазначав, що рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 07 вересня 2012р., було визнано за сторонами право власності по Ѕ частині на об`єкт інвестування: квартиру АДРЕСА_1 , та встановлено, що зазначена квартира була набута подружжям за грошові кошти, отримані в позику.

Крім того, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2013р. розподілено борг за договором позики у розмірі 220 400 грн. між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , при цьому зазначеним рішенням суду встановлено, що позичальник ОСОБА_1 добровільно виконав рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 липня 2012р., сплативши кредитору ОСОБА_4 суму боргу в повному обсязі.

Вказував, що на примусовому виконанні в Шевченківському районному відділі державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві перебуває виконавчий лист № 761/15506/13-ц, виданий 04 лютого 2014р. Шевченківським районним судом м. Києва ВП № 41886105 про стягнення з відповідачки суми боргу за договором позики та судових витрат, у розмірі 114 302 грн.

В зв`язку з тим, що відповідачкою сума боргу не повернута та вона продовжує користування зазначеними грошовими коштами, просив стягнути проценти за користування позикою за період з 14 листопада 2015р. по 14 листопада 2018р. в сумі 55 718 грн. 31 коп.; інфляційне збільшення боргу за період 01 лютого 2016р. по 31 жовтня 2018р. в сумі 41 134 грн. 76 коп.; 3 % річних за період з 01 лютого 2016р. по 31 жовтня 2018р. в сумі 9 422 грн.86 коп.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03 грудня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати суми боргу за період часу з 01 лютого 2016р. по 31 жовтня 2018р. у розмірі 41 092 грн. 03 коп.; 3% річних за період часу з 01 лютого 2016р. по 31 жовтня 2018р. у розмірі 9422 грн. 86 коп.; судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп. У решті позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на те, що оскільки кошти отримані позивачем згідно договору позики від 27 липня 2007 року, були використані в інтересах сім`ї та витрачені на придбання квартири АДРЕСА_1 , яка згідно рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 07 вересня 2012р., визнана об`єктом спільної сумісної власності сторін і поділена між ними в рівних частинах, а тому кошти за вказану квартиру мають бути поділені також порівно.

Також зазначав, що в примусовому порядку через відділ державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві проводять виконавці дії про стягнення з відповідачки суми боргу за договором позики та судових витрат, у розмірі 114 302 грн., проте борг досі не повернуто.

Враховуючи зазначене, вважає, що оскаржуване рішення є неправильним в частині відмови стягнення з ОСОБА_3 процентів від суми позики за користування грошовими коштами, в зв`язку з чим, просив, апеляційну скаргу задовольнити та рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В апеляційні скарзі ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 , посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідності висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення районного суду та постановити нове рішення.

В обґрунтування апеляційної скарги, вказано, що ОСОБА_3 не була стороною договору позики, а тому заперечує проти тверджень позивача, про те, що вона має грошове зобов`язання по сплаті заборгованості солідарно.

Колегія суддів, вислухавши ОСОБА_1 , який просив свою апеляційну скаргу задовольнити та відхилити апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 , ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , які просили задовольнити апеляційну скаргу подану в інтересах ОСОБА_3 , та відхилити апеляційну скаргу ОСОБА_1 , вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційні скарги такими, що не підлягають задоволенню.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 16 липня 2004 р., який було розірвано за рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28 грудня 2011 р.

Встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12 липня 2012 р. по цивільній справі N 2604/3685/2012 з ОСОБА_1 , як позичальника, на користь ОСОБА_5 , як кредитора була стягнута сума заборгованості за договором позики у розмірі 220 400,0 грн.(а.с. 12-14).

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 07 вересня 2012 р., здійснено поділ майна подружжя, та визнано за сторонами право власності по Ѕ частині на об`єкт інвестування: квартиру АДРЕСА_1 , та встановлено, що зазначена квартира була набута подружжям за грошові кошти, отримані в позику від ОСОБА_5 (а.с. 15-21).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2013 р., по цивільній справі № 761/15506/13-ц, розподілено між сторонами, як подружжям борг за договором позики у розмірі 220 400,0 грн., при цьому зазначеним рішенням суду встановлено, що позичальник ОСОБА_1 добровільно виконав рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 липня 2012 р., сплативши кредитору ОСОБА_5 суму боргу в повному обсязі (а.с. 22-24).

Крім того встановлено, і не оспорювалося сторонами в судовому засіданні, що на примусовому виконанні в Шевченківському районному відділі державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві перебуває виконавчий лист № 761/15506/13-ц, виданий 04 лютого 2014 р. Шевченківським районним судом м. Києва ВП N 41886105 про стягнення з ОСОБА_3 суми боргу за договором позики та судових витрат у розмірі 114 302,0 грн.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , в частині стягнення за період часу з 01 лютого 2016 р. по 31 жовтня 2018 р. інфляційних втрат від суми боргу у розмірі 41092 грн. 03 коп. та 3 % річних розмірі 9422 грн. 89 коп., суд першої інстанції виходив з того, відповідачкою на час розгляду справи не виконано рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2013 р., по цивільній справі № 761/15506/13-ц., а тому є правові підстави до застосування положень ст.625 ЦК України.

Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів визнає законними й обґрунтованими. Вони повністю узгоджуються з сукупністю зібраних у справі й належно оцінених у рішенні доказів.

Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною 2 статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Такий правовий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц.

Грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту ухвалення судового рішення.

Окрім того, за змістом ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз норм статей 525, 526, 599, 611, 625 ЦК України дозволяє зробити висновок про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором позики, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, передбаченої статтею 625 цього Кодексу.

Тобто, наявність судового рішення про стягнення боргу не позбавляє позивача права на стягнення з відповідачки інфляційних втрат за користування грошовими коштами на підставі частини другої статті 625 ЦК України.

Ураховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у відповідача виникло грошове зобов`язання перед ОСОБА_1 , і таке зобов`язання виникло на підставі Шевченківського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2013 р., по цивільній справі № 761/15506/13-ц, яке не виконано.

Відповідач порушив вказане грошове зобов`язання, не виплативши позивачу вказану в судовому рішенні суму коштів, у зв`язку із чим у останнього виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України.

Відповідно суд першої інстанції вірно виходив з розрахунку 3 % річних за не виплату вказаної суми коштів, а також, вірно розраховано розмір інфляційних втрат.

За таких обставин, суд першої інстанції правомірно виходив з того, що ОСОБА_3 має нести цивільно-правову відповідальність, передбачену ст. 625 ЦК України та сплатити ОСОБА_1 інфляційні втрати та три відсотки річних.

Відмовляючи у задоволенні вимог в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 процентів за користування позикою за період з 14 листопада 2015 р. по 14 листопада 2018 р. в сумі 55 718 грн. 31 коп., на рівні облікової ставки НБУ, суд виходив з положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України, правових позицій Великої Палати Верховного Суду, висловлених в постанові від 28 березня 2018 р. по справі № 444/9519/12, провадження N 14-10 цс 18, а також беручи до уваги, що сплинув строк на який надавалась позивачу позика його сестрою ОСОБА_5 .

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Як встановлено судом, у 2007 році позивач написав розписку та зобов`язався повернути кошти до кінця 2011 року. Свої зобов`язання він виконав, в свою чергу відповідачка не виконала свої зобов`язання, в зв`язку з чим позивачем заявлено вимогу про стягнення з неї процентів від суми позики за користування грошовими коштами за період в три роки з 14 листопада 2015 року по 14 листопада 2018 року в сумі 55 718 грн. 31 коп.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що право позикодавця нараховувати проценти за позикою припиняється після спливу визначеного договором строку позики. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Оскільки зі спливом строку, на який була надана позика, припинилося право позивача нараховувати проценти за договором позики, то після його спливу позивач не міг нараховувати такі проценти.

Твердження апеляційної скарги, поданої в інтересах ОСОБА_3 про те, що відповідач не має боргових зобов`язань перед ОСОБА_1 , остільки рішенням Броварського міськрайонного суду Київської обл. від 19 травня 2015року стягнуто з позивача на користь ОСОБА_3 грошові кошти, в сумі 245 501 грн., а тому має місце зарахування вимог, колегія суддів визнає необґрунтованими, такими, що не заслуговують на увагу.

Відповідно до положень ст. 601 ЦК України зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Як свідчать матеріали справи, ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 14 березня 2017року по справі №761/15506/13 відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_3 про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист, виданий на виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2013року про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 114302грн.

Відповідно до положень ч.1 ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових і службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Отже, виданий на виконання зазначеного рішення суду виконавчий лист є чинним, а тому підлягає виконанню в установленому законом порядку.

Докази зарахування зустрічних однорідних вимог у справі відсутні.

Зі справи убачається, що у провадженні Дніпровського районного суду м. Києва перебуває справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про припинення зобов`язання зарахуванням зустрічних однорідних вимог (а.с.52-55).

Проте згадана заява була подана у суд 22 листопада 2018року, в той час як вимоги про стягнення інфляційних втрат та три відсотки річних позивачем заявлено за період з 01 лютого 2016 року по 31 жовтня 2018 року - 15листопада 2018року (а.с.4).

За таких обставин, коли судове рішення в установленому законом порядку не виконано й виконавчий лист, виданий на його виконання, не визнано таким що не підлягає виконанню, а позов про зарахування зустрічних однорідних вимог подано після звернення ОСОБА_1 у суд з вимогами, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав до застосування щодо виниклих правовідносин положень ч.2 ст.625 ЦК України.

Матеріалами справи доведено невиконання ОСОБА_3 грошового зобов`язання, встановленого рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 жовтня 3013року, на примусове виконання якого видано виконавчий лист, який не визнано таким, що не підлягає виконанню.

За таких обставин, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про відсутність у ОСОБА_3 боргових зобов`язань перед ОСОБА_1 .

Обставини, на які скаржники посилаються в апеляційних скаргах, не підтвердженні належними, достовірними і допустимими доказами, а тому не можуть впливати на правильність прийнятого рішення судом першої інстанції.

При вирішенні цієї справи, суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, правильно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційні скарги без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 374,375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 13 лютого 2020 року.

Суддя-доповідач:

Судді: