Справа № 490/7017/16-ц
н/п 4-с/490/107/2018
Центральний районний суд м. Миколаєва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" квітня 2020 р. Центральний районний суд м. Миколаєва

У складі головуючого судді Черенкової Н.П.

секретаря судового засідання Янкевич В.С.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Центрального ВДВС м. Миколаєва,-

В С Т А Н О В И В:

28.04.2017 року, ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою, в якій просив визнати безпідставними та незаконними повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання від 17.03.2017 року щодо стягнення з боржника 1212,32 грн. грошових коштів, зобов`язати зацікавлену особу відкрити виконавче провадження зі стягнення з боржника на користь скаржника коштів відповідно виконавчого листа у справі на суму 1212,32 грн.

Протоколом автоматизованого розподілу від 28.04.2017 року дана скарга передана на розгляд судді Гуденко О.А.

За довідкою провідного спеціаліста суду від 28.04.2017 року, справа № 490/7017/16-ц направлена до апеляційної інстанції 02 березня 2017 року, та після повернення буде передана судді до розгляду.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.02.2017 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу.

У травні 2017 року цивільна справа № 490/7017/16-ц надійшла до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

У травні 2018 року дана справа надійшла до Верховного Суду.

25.11.2019 року справа повернулась до Центрального суду (№ 36129).

Ухвалою від 11.12.2019 року суддя Гуденко О.А. відведена від розгляду скарги ОСОБА_1 .

Дана скарга, згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 17.12.2019 року передана на розгляд судді Черенковій Н.П., та отримано суддею 23.12.2019 року ( нарадча кімната до 23.12.2019 року).

Ухвалою від 23.12.2019 року дана скарга залишена без руху та направлена до відома ОСОБА_1

17.01.2020 року від ОСОБА_1 на виконання ухвали суду надійшла заява, в якій він просить розглянути скаргу в редакції, яку він направив до суду.

Ухвалою від 21.01.2020 року скарга прийнята до розгляду та судове засідання призначено на 30.01.2020 року.

ОСОБА_1 скаргу підтримав та просив про її розгляд у його відсутності.

Ухвалою від 30.01.2020 року постановлено про витребування від Центрального відділу ДВС м. Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області копії матеріалів виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 490/7017/16-ц, виданого 10.02.2017 року Центральним районним судом м. Миколаєва щодо стягнення зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1212,32 грн.

При цьому, в ухвалі зазначено, що з врахуванням надмірного завантаження та відпустки судді судовий розгляд відкладається на 04.03.2020 року.

Сторони не з`явились до судового засідання ні 18.03.2020 року , ні 14.04.2020 року.

Судом постановлено про розгляд справи у відсутності сторін, що відповідає приписам ст. 450 ЦПК України.

В обґрунтування поданої скарги заявник посилався на те, що на виконання виконавчого листа, 17.03.2017 року Центральний ВДВС оформив повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання( отримано ним 31.03.2017 року ), так як не додано доказу авансування витрат ДВС.

Оскільки Закон « Про виконавче провадження « не передбачає обов`язкового авансування витрат ДВС при подачі заяви стягувачем, та може бути на етапі виконавчого провадженння, у випадку, коли необхідно сплачувати послуги інших осіб, то дії ДВС є безпідставними та незаконними.

Суб`єкт оскарження заперечень та матеріалів виконавчого провадження не надав.

Рішенням Центрального районного суду від 12.10.2016 року позови ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задоволено. Визнано недійсним Договір від 10 вересня 2015 року № 17 про передачу (продаж) права власності на ботанічний таксон соняшник однорічний «Дозор» за свідоцтвом № НОМЕР_1 Державної ветеринарної та фітосанітарної служби України та патентом № 140536, укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю «Науковий інститут селекції» та ОСОБА_1 . Визнано недійсним Договір від 10 вересня 2015 року № 18 про передачу (продаж) права власності на ботанічний таксон соняшник однорічний «Кардинал» за свідоцтвом № НОМЕР_2 Державної ветеринарної та фітосанітарної служби України та патентом № 140537, укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю «Науковий інститут селекції» та ОСОБА_1 . Визнано недійсним Договір від 10 вересня 2015 року № 19 про передачу (продаж) права власності на ботанічний таксон льону низького «Версаль» за свідоцтвом № НОМЕР_3 Державної ветеринарної та фітосанітарної служби України та патентом № 150230, укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю «Науковий інститут селекції» та ОСОБА_1 . Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Науковий інститут селекції» та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 судовий збір у розмірі по 826 грн. 80 коп. з кожного. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Науковий інститут селекції» та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі по 551 грн. 20 коп. з кожного.

Згідно рішення колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області від 19.01.2017 року апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволена частково. Рішення суду скасовано та постановлене нове.

У задоволенні позовів ОСОБА_6 та ОСОБА_4 до ТОВ» Науковий інститут селекції» до ОСОБА_1 про визнання договорів недійсними відмовлено.

Стягнуто зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1212,32 грн. судового збору, та з ОСОБА_4 на його користь 606,32 грн. судового збору.

На виконання рішення Апеляційного суду виданий виконавчий лист 10.02.2017 року.

Повідомленням від 17.03.2017 року виконавчий лист повернений стягувачу без прийняття до виконання, оскільки не надано підтвердження сплати обов`язкового авансового внеску на підставі ст4 п.8 ч.4 ЗУ « Про виконавче провадження «.

Постановою Верховного Суду від 06.11.2019 року рішення апеляційного суду Миколаївської області від 19.01.2017 року змінено з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови. Новий розподіл витрат не здійснювався.

В силу ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст.ст. 4,5 ЦПК України кожен може звернутися до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав та свобод у спосіб, передбачений законом.

Згідно ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права , суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України , міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ч.2 ст.129 Конституції України, обов`язковість судових рішень є однією із основних засад судочинства.

Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення ім`ям України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом; право на судовий захист є гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень-складовою права на справедливий судовий захист.

Визначене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін.

Відповідно до частини першої ст.13 ЗУ "Про виконавче провадження" під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, подань, складання актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів.

Відповідно до п.7 розділу 1 Інструкції з організації примусового виконання рішень (в редакції, чинній на дату винесення оскаржуваної постанови), затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 року №512/5, постанова як окремий документ містить такі обов`язкові реквізити: номер виконавчого провадження; вступну частину із зазначенням: назви постанови, дати видачі постанови та місця її винесення; найменування органу державної виконавчої служби, прізвища, імені та по батькові державного виконавця, який виніс постанову або прізвища, імені та по батькові приватного виконавця, який виніс постанову, найменування виконавчого округу, в якому він здійснює діяльність; назви виконавчого документа, коли та ким виданий, резолютивної частини документа (далі - реквізити виконавчого документа); за зведеним виконавчим провадженням - прізвища, імені га по батькові боржника - фізичної особи, повного найменування боржника - юридичної особи га дати об`єднання виконавчих проваджень у зведене; мотивувальну частину із зазначенням мотивів, з яких виконавець прийняв відповідне рішення (дійшов певних висновків), і посилання на норму закону, на підставі якого винесено постанову; резолютивну частину із зазначенням: прийнятого виконавцем рішення; строку і порядку оскарження постанови. . Конституційний Суд України наголосив, що держава має позитивний обов`язок забезпечувати виконання судового рішення,

За змістом частини першої статті 129 Конституції України та частини першої статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, складовою частиною якого є доступ до правосуддя.

Відповідно до статті 451 ЦПК України, за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

У рішенні по справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року, заява № 18357/91, п. 40 зазначається, що …право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Важко уявити ситуацію, щоб пункт 1 статті 6 докладно описував процедурні гарантії, які надаються сторонам цивільного судового процесу у провадженні, що є справедливим, відкритим і оперативним, і не передбачав би при цьому гарантій виконання судових рішень; тлумачення статті 6 як такої, що стосується виключно права на звернення до суду і проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуацій, несумісних із принципом верховенства права, що його Договірні Сторони зобов`язалися дотримуватися, коли вони ратифікували Конвенцію. Отже, виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатися як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6.

Пілотним рішенням Європейського суду з прав людини Юрій Миколайович Іванов проти України державу було зобов`язано запровадити ефективний засіб юридичного захисту, який би забезпечив адекватний та достатній захист від невиконання або затримки у виконанні рішень національного суду, за виконання якого вона несе відповідальність відповідно до принципів, встановлених практикою Європейського суду з прав людини. Для цього Україні був наданий рік, а потім ще півроку. На виконання зазначеного рішення Міністерством юстиції було розроблено проект Закону України «Про гарантії держави щодо виконання рішень суду», який 14 січня 2011 року урядом подано на розгляд Верховної Ради України.

Відповідно до положень Європейської Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (далі Конвенція), право доступу до суду, що гарантується статтею 6§1, передбачає не лише право звернутись до суду за захистом своїх прав, а й право захистити своє право, в першу чергу, виконанням рішення, яке ухвалено на користь особи, так як у разі невиконання рішення концепція «захисту прав судом» не працює. Суд зазначив, що право за судовий захист, яке гарантується статтею 6§1 може стати недіючим, якщо національне законодавство держави-учасниці Конвенції дозволяє, щоб остаточне обов`язкове судове рішення залишалось не виконуваним на шкоду однієї із сторін. Доступ до суду також охоплює можливість виконання судового рішення без необґрунтованих затримок. На виконавчі процедури може впливати складність виконавчих процедур, поведінка особи-стягувача, поведінка компетентних державних органів та обсяг призначеної до стягнення суми (майна).

Європейський Суд зазначив, що у таких категоріях справ, коли державні органи належним чином сповіщені про наявність судового рішення, вони мають вживати всіх належних заходів для його виконання або направлення до іншого органу для виконання. Сама особа, на користь якої ухвалено рішення, не повинна ще займатись ініціюванням виконавчих процедур.

Згідно ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Конституційний Суд України 15 травня 2019 року у справі за конституційною скаргою ОСОБА_7 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини другої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» (щодо забезпечення державою виконання судового рішення) визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини другої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року №1404-VIII.

Частиною другою статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» було передбачено, що до заяви про примусове виконання рішення стягувач зобов`язаний додати квитанцію про сплату авансового внеску в розмірі 2 відсотків суми, що підлягає стягненню, але не більше 10 мінімальних розмірів заробітної плати, а за рішенням немайнового характеру та рішень про забезпечення позову у розмірі одного мінімального розміру заробітної плати з боржника фізичної особи та в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника юридичної особи.

Від сплати авансового внеску були звільнені стягувачі за рішеннями, що випливають із трудових правовідносин; рішень щодо одержання пенсійних та соціальних виплат, пільг; відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи; за аліментними правовідносинами, щодо встановлення побачення з дитиною або усунення перешкод у побаченні з дитиною; відшкодування майнової та/або моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Також від сплати авансового внеску були звільнені державні органи, особи з інвалідністю внаслідок війни, особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю I та II груп, громадяни, віднесені до категорій 1 та 2 осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, у разі їх звернення до органів державної виконавчої служби.

Авансування витрат виконавчого провадження не є новелою у вітчизняному законодавстві. Так, авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій у певних випадках було передбачено і в Законі Україні «Про виконавче провадження» №606-XIV від 21.04.1999р. Разом з тим, таке авансування здійснювалось в процесі виконання рішення, і від наявності авансування витрат не залежала можливість відкриття виконавчого провадження, на відміну від Закону №1404VIII.

У Рекомендації Rec (2003) 17 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо примусового виконання, зазначено, що розмір плати за здійснення примусового виконання має бути обґрунтованим, передбаченим законом і заздалегідь повідомленим сторонам.

У Висновку No 13 (2010) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо ролі суддів у виконанні судових рішень (м. Страсбург, 19 листопада 2010 року) йдеться зокрема про наступне:

якщо для сторони у справі необхідно, щоб рішення було виконане, ініціювати процедуру його виконання має бути легко. Слід уникати будь-яких перешкод для цього, наприклад, надмірних витрат.

прозора нормативна база, переважно законодавчого характеру, повинна застосовуватися до витрат на виконання. Сума зборів має враховувати характер діяльності, необхідної від правозастосовних органів, і не обов`язково має бути пропорційною вартості позову. У разі виникнення спору, суд має оцінити витрати.

з метою забезпечення доступу до правосуддя, позивачам, які не в змозі оплатити витрати на виконання, мають бути запропоновані альтернативна правова допомога або механізми фінансування (за рахунок державного фінансування або скорочення витрат)

За такого, не внесення авансового внеску не має бути майновою перешкодою для звернення судового рішення до виконання, оскільки понесені витрати можуть бути стягнуті з боржника.

Щодо подальшого авансування виконавчого провадження, то воно має здійснюватися лише у разі необхідності, як це передбачено статтею 43 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої, у разі якщо витрати на залучення до проведення виконавчих дій суб`єктів господарювання на платній основі, виготовлення технічної документації на майно, здійснення витрат на валютообмінні фінансові операції та інших витрат, пов`язаних із перерахуванням коштів, перевищують суму сплаченого авансового внеску, стягувач зобов`язаний додатково здійснити авансування таких витрат.

При цьому, авансовий внесок стягувача у виконавчому провадженні не є винагородою державного або приватного виконавця, не є «платою за виконання», спрямовується виключно на витрати виконавчого провадження, та при розподілі стягнутих з боржника сум повертається в першу чергу.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закону) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом п.2 ч.1 ст.3, ч.1 ст.5 Закону примусовому виконанню підлягають рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.

Відповідно до ст.5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

За змістом ч.1 ст.4 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» діяльність органів державної виконавчої служби та приватних виконавців здійснюється з дотриманням принципів: верховенства права; законності; незалежності; справедливості, неупередженості та об`єктивності; обов`язковості виконання рішень; диспозитивності; гласності та відкритості виконавчого провадження та його фіксування технічними засобами; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями.

Згідно положень ч.1, п.1 ч.2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Авансовий внесок у виконавчому провадженні - це кошти, внесені стягувачем на окремий небюджетний рахунок, які використовуються виконавцем для організації та проведення виконавчих дій у спосіб та порядок, встановлений Міністерством юстиції України.

Авансування цих витрат може здійснюватись шляхом додаткового авансування витрат виконавчого провадження у разі недостатності коштів авансового внеску для вчинення подальших виконавчих дій.

При цьому, Конституційний Суд України рішенням від 15 травня 2019р. визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини другої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року зі змінами.

Положення частини другої статті 26 Закону втратили свою чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто з 15 травня 2019 року.

У Рішенні Конституційного Суду України від 15 травня 2019р. наголошується, що забезпечення державою виконання судового рішення як невід`ємної складової права кожного на судовий захист закладено на конституційному рівні у зв`язку із внесенням Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 2 червня 2016 року № 1401VIII змін до Конституції України та доповненням її, зокрема, статтею 1291, частиною другою якої передбачено, що держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Конституційний Суд України, беручи до уваги статті 3, 8, частини першу, другу статті 55, частини першу, другу статті 129-1Конституції України, свої юридичні позиції щодо визначення виконання судового рішення складовою конституційного права на судовий захист, вважає, що держава, створюючи належні національні організаційно-правові механізми реалізації права на виконання судового рішення, повинна не лише впроваджувати ефективні системи виконання судових рішень, а й забезпечувати функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої ухвалене обов`язкове судове рішення, у разі, якщо це рішення не виконується, у тому числі державним органом.

Конституційний Суд України вважає, що з огляду на статті 3, 8, частини першу, другу статті 55, частини першу, другу статті 129-1 Основного Закону України в аспекті гарантування на конституційному рівні права кожного на судовий захист та забезпечення державою виконання судового рішення відсутність у стягувача як особи, на користь якої ухвалене судове рішення,фінансової можливості сплатити авансовий внесок неповинна перешкоджати реалізації його права на виконання судового рішення, особливо коли боржником за цим рішенням є державний орган. У чинному правовому регулюванні має бути встановлений такий порядок сплати авансового внеску особою, на користь якої ухвалене судове рішення, який забезпечив би в усіх випадках і за будь-яких умов повне й своєчасне виконання такого рішення та його обов`язковість.

Визначенням положеннями частини другої статті 26 Закону обов`язкової сплати авансового внеску особою, на користь якої ухвалене судове рішення, як необхідної умови початку примусового виконання цього рішення органом державної виконавчої служби, покладено на цю особу фінансовий тягар забезпечувати функціонування впровадженої державою системи виконання судових рішень, що не гарантує доступу для кожної такої особи до вказаної системи, отже, не забезпечує в усіх випадках і за будь-яких умов повного та своєчасного виконання цього рішення, його обов`язковості.

Конституційний Суд України наголосив, що держава має позитивний обов`язок забезпечувати виконання судового рішення, проте визначеним положеннями частини другої статті 26 Закону правовим регулюванням щодо обов`язкового авансування початку примусового виконання судового рішення особою, на користь якої ухвалене це рішення, такий обов`язок держави перекладено на вказану особу, що нівелює сутність її конституційного права на судовий захист та суперечить положенням статей 3, 8, частин першої, другої статті 55, частин першої, другої статті 129-1Конституції України.

За такого, виходячи із вищевикладеного, суд вважає, що з врахуванням рішення Конституційного Суду України, ст.5 ЦК України, скарга ОСОБА_1 повинна бути задоволена частково, повідомлення від 17.03.2017 року слід скасувати та вирішити питання щодо відкриття виконавчого провадження.

Вимоги щодо визнання безпідставними та незаконними дій ДВС є такими, що задоволенню не підлягають.

Керуючись вимогами ст.ст. 447-452 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Центрального ВДВС м. Миколаєва задовольнити частково.

Скасувати Повідомлення державного виконавця Центрального районного відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Радиш Олени Вікторівни від 17.03.2017 року про повернення стягувачу без прийняття до виконання виконавчого документа №490/7017/16-ц, виданого 10.02.2017 року Центральним районним судом м. Миколаєва.

Зобов`язати Центральний відділ ДВС ГТУЮ у Миколаївській області прийняти до виконання виконавчий лист №490/7017/16-ц від 10.02.2017 року.

Вимоги ОСОБА_1 щодо визнання безпідставними та незаконними дій ДВС - залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду або через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 15-денний строк з дня проголошення ухвали.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали виготовлений 14 квітня 2020 року.

Суддя : Черенкова Н.П.