Справа № 463/6961/19 Головуючий у 1 інстанції: Гирич С.В.
Провадження № 22-ц/811/1830/20 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Бойко С.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Симець В.І.

з участю: прокурора Гарасимчука А.В.,

Ченьки О.І., його представника ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Прокуратури Львівської області на ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 18 травня 2020 року, -

ВСТАНОВИВ:

у серпні 2019 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до виконавчого комітету Винниківської міської ради про визнання права власності.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 18 травня 2020 року затверджено мирову угоду у справі за позовом ОСОБА_2 до виконавчого комітету Винниківської міської ради про визнання права власності, відповідно до умов якої:

1. Позивач визнає будівлі площею 95,1 м2 та 22,4 м2, що розташовані на належній йому земельній ділянці кадастровий номер :06:003:0026 самовільно збудованими.

2. Позивач забезпечив вказані в п.1 даної мирової угоди будівлі необхідними комунікаціями (електропостачання, водопостачання, вивіз ТПВ, вигрібна яма) заборгованість за користування якими відсутня.

3. Позивач сплатив за вказані у п.1 даної мирової угоди будівлі інвестиційний внесок у розвитку інфраструктури м. Винники в сумі 2100,00 грн.

4. Вказані у п. 1 даної мирової угоди будівлі розташовані на належній позивачу на праві власності земельній ділянці цільовим призначенням якої є будівництво та обслуговування будівель торгівлі для будівництва та обслуговування споруд комерційного призначення.

5. Позивач гарантує, що вказані в п.1 даної мирової угоди будівлі, на моменту укладення даної мирової угоди не порушують та не будуть порушувати права та законні інтереси інших осіб, в т. ч. держави, позивач зобов`язується дотримуватися усіх діючих правил благоустрою у

АДРЕСА_1 . Відповідач не заперечує проти визнання права власності на будівлі вказані в п. 1 даної мирової угоди за позивачем.

7. Визнано за ОСОБА_2 право власності на будівлі площею 95,1 м2 та 22,4 м2, що розташовані на належній йому земельній ділянці кадастровий номер :06:003:0026.

Закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Винниківської міської ради про визнання права власності.

Ухвалу суду оскаржила Прокуратура Львівської області в інтересах держави в особі Державної архітектурно-будівельної інспекції України та Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області, в апеляційній скарзі покликається на те, що ухвала суду є незаконною, постановленою з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апелянт стверджує, що визнання права власності не породжує, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує, або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності Відповідно до ст. 331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Зазначена норма ЦК України не передбачає можливості виникнення права власності на новостворене нерухоме майно за рішенням суду. Зазначає, що нежитлові приміщення, на які судом визнано право власності, є самочинним будівництвом, збудовані без дозвільних документів та не введені в експлуатацію, відтак метою подання позову ОСОБА_2 є не визнання його права власності, а набуття права власності на спірне майно, що само по собі є неприпустимим. Зазначає, що підставою для представництва прокуратурою в суді інтересів держави є порушення установлених державою правил та норм здійснення будівництва, що призводить до нераціональної забудови, що є порушенням прав територіальної громади, а також питань безпеки під час експлуатації уже збудованого об`єкта З наведених підстав просить ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора Гарасимчука А.В на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_1 щодо задоволення апеляційної скарги,дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволенняз огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Затверджуючи мирову угоду, суд першої інстанції виходив з того, що сторони можуть укласти мирову угоду на будь-якій стадії судового процесу з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок, а така мирова угода не порушує права чи законні інтереси третіх осіб.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно з вимогами статті 207 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб. Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну письмову заяву, на будь-якій стадії судового процесу. До ухвалення судового рішення у зв`язку з укладенням сторонами мирової угоди суд роз`яснює сторонам наслідки такого рішення, перевіряє, чи не обмежені представники сторін вчинити відповідні дії.

Суд постановляє ухвалу про відмову у затвердженні мирової угоди і продовжує судовий розгляд, якщо: 1) умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права чи охоронювані законом інтереси інших осіб, є невиконуваними; або 2) одну із сторін мирової угоди представляє її законний представник, дії якого суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За положеннями частини першої ст. 376 ЦК України (у редакції, чинній станом на час звернення до суду із цим позовом) житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Частина 2 ст. 376 ЦК України передбачає, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України).

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п`ята статті 376 ЦК України).

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

За ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (стаття 331 ЦК України).

Стаття 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачає, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Із офіційним визнанням державою права власності пов`язується можливість матеріального об`єкта (майна) перебувати в цивільному обороті та судового захисту права власності на нього.

Отже, законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має.

Таким чином, системний аналіз наведених положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності.

При цьому формулювання положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею.

Тож реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 ЦК України не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного, з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті.

Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 (провадження № 12-115гс19).

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи.

Повноваження виконавчих органів сільських, селищних, міських рад визначені главою 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», серед яких є передбачені законом повноваження в галузі будівництва, в тому числі і щодо здійснення державного архітектурно-будівельного контролю та прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів у випадках та відповідно до вимог, встановлених Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку номер витягу НВ н.в. НВ - 018 від 27.07.2018, земельна ділянки кадастровий номер :06:003:0026 площею 0.070 га цільове призначення якої для будівництва та обслуговування будівель торгівлі на праві приватної власності зареєстрована за ОСОБА_2 . Вид використання земельної ділянки для будівництва та обслуговування споруд комерційного призначення.

Технічним паспортом на нежитлові приміщення, виданим 14.11.2018 року підтверджується будівництво двох приміщень складу площею 95.4 кв.м та площею 22.4 кв.м.

З довідки виконавчого комітету Винниківської міської ради від 04.01.2019 року, «Про відповідність місця розташування об`єкту будівництва», виданої ОСОБА_2 на його звернення до Винниківської міської ради щодо відповідності місця розташування складу (А-1) на АДРЕСА_2 , вбачається, що склад розташований на земельній ділянці площею 0.0750 га, яка перебуває у власності гр. ОСОБА_2 згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (н.в. НВ -018 від 27.07.2018, кадастровий номер :06:003:0026). За даними виконавчого знімання технічного паспорта та відмітки про проведення технічного обстеження, виготовленого ФОП ОСОБА_3 від 14.11.2018 року, даний об`єкт будівництва збудований з дотриманням державних будівельних норм, які були чинними на час будівництва відносно прилеглих земельних ділянок, будівель і споруд.

Наведеним безспірно підтверджується, що нежитлові будівлі, а саме, склади площею 95.1 кв.м і 22.4 кв.м розташовані на земельній ділянці, що належить ОСОБА_2 на праві власності, і належна на праві власності ОСОБА_2 земельна ділянка в АДРЕСА_2 використовується ним за цільовим призначенням.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 звернувся з позовом до виконавчого комітету Винниківської міської ради, як до органу місцевого самоврядування, який наділений правом прийняття нерухомого майна до експлуатації, про визнання за ним права власності на споруди площею 95.2 кв.м та 22.4 кв.м, що розташовані на земельній ділянці АДРЕСА_2 , зареєстровані н.в. НВ - 018 від 27.07.2018, кадастровий номер :06:003:0026.

В процесі розгляду справи, 15.05.2020 року міський голова м. Винники Квурт В.Л. та відповідач ОСОБА_2 подали до суду спільну заяву про те, що у відповідності до ст. 207 -208 ЦПК України прийшли до взаємної згоди укласти у даній справі мирову угоду, до якої долучили складену ними та підписану ними мирову угоду.

З врахуванням положень ч. ч. 1, 3 ст. 12 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», відповідно до якої сільський, селищний, міський голова є головною посадовою особою територіальної громади відповідно села, селища, міста, очолює виконавчий комітет відповідної сільської, селищної, міської ради, підписання ним заяви про укладення мирової угоди та підписання тексту мирової угоди відповідає повноваженням, якими наділений міський голова, що очолює виконавчий комітет Винниківської міської ради, який відповідно до ст. 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» наділений повноваженнями здійснення державного архітектурно-будівельного контролю та прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відповідає повноваженням виконавчого комітету міської ради, не порушує права чи законні інтереси територіальної громади, інтереси якої він представляє, права чи законні інтереси інших осіб, не суперечить суспільним інтересам, не порушує державні інтереси.

Підписання мирової угоди міським головою м. Винники, який відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» представляє інтереси територіальної громади, свідчить про юридичну значимість цього документу, підписання якого не викликало у ОСОБА_2 жодних сумнівів у правомірності підписання мирової угоди і заяви про її затвердження міським головою м. Винники, як представника органу, який уповноважений вирішувати питання щодо будівництва, з приводу узаконення якого він звертався до виконкому Винниківської міської ради.

Як вбачається з технічного паспорта на нежитлові приміщення у АДРЕСА_2 , якими є склади площею 95.1 кв.м і 22.4 кв.м, складеного 14.11.2018 року, рік побудови цих приміщень 1995, і за цей період часу ні виконавчий комітет Винниківської міської ради, ні його посадові особи, яким достовірно було відомо про наявність такого будівництва, не пред`являли жодних претензій щодо цього будівництва, щодо його демонтажу.

Колегія суддів враховує і те, що ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ним та ОСОБА_4 26.07.2016 року, придбав земельну ділянку у АДРЕСА_2 , кадастровий номер :06:003:0026, з цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд», і на підставі його заяви цільове призначення цієї земельної ділянки було змінене «для будівництва та обслуговування будівель торгівлі», зі зміною цільового призначення цієї земельної ділянки Винниківська міська рада погодилася.

Тобто, будівництво складів площею 95.1 кв.м і 22.4 кв.м на вищезгаданій земельній ділянці відповідає її цільовому призначенню.

На думку колегії суддів невиконання Державною архітектурно-будівельною інстанцією України, Департаментом державної архітектурно - будівельної інспекції у Львівській області своїх функціональних обов`язків не може бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Доводи апелянта про порушення установлених державою правил та норм здійснення будівництва, що призводить до нераціональної забудови, що є порушенням прав територіальної громади, а також питань безпеки під час експлуатації уже збудованого об`єкту є голослівними, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, непідтвердженими належними та допустимими доказами, спростовуються довідкою виконавчого комітету Винниківської міської ради від 04.01.2019 року «Про відповідність місця розташування об`єкту будівництва», виданої ОСОБА_2 на його звернення до Винниківської міської ради щодо відповідності місця розташування складу (А-1) на АДРЕСА_2 .

Встановивши, що майно, право власності на яке визнано за позивачем оскаржуваною мировою угодою є самочинним у розумінні положень статті 376 ЦК України (що не заперечує також особа, яка звернулася з апеляційною скаргою), збудоване позивачем на належній йому на праві приватної власності земельній ділянці (що також не заперечує особа, яка звернулася з апеляційною скаргою), у відповідності з цільовим призначенням земельної ділянки, і це не порушує права інших осіб, а умови мирової угоди не суперечать закону (з урахуванням вищевказаних висновків ВП ВС), є виконуваними, а дії законного представника (міського голови), який підписав мирову угоду не суперечать інтересам особи, яку він представляє (місцевої громади), тобто, відсутні законні підстави для постановлення ухвали про відмову у затвердженні мирової угоди, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про наявність підстав для затвердження укладеної між сторонами у справі мирової угоди з одночасним закриттям провадження у справі.

Враховуючи наведене доводи апеляційної скарги щодо невірного застосування судом першої інстанції положень статей 331, 392 ЦК України, при цьому останньою, на думку колегії суддів місцевий суд не вправі був керуватися, є юридично необгрунтованими, а суд першої інстанції з урахуванням висновку Верховного Суду вірно застосував положення статті 376 ЦК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи, що наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують вірних висновків суду та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у скарзі заявник, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Прокуратури Львівської області залишити без задоволення.

Ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 18 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 05.11.2020 року.

Головуючий: Шеремета Н. О.

Судді: Бойко С. М.

Цяцяк Р. П.