ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 643/8909/19 Головуючий суддя І інстанції Сугачова О. О.
Провадження № 22-ц/818/4135/20 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи у спорах, що виникають з сімейних відносин про стягнення аліментів
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2020 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Яцини В.Б.,

суддів колегії: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 20 травня 2020 року, ухвалене у складі судді Сугачової О.О., по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину, дружину,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 05 червня 2019 року звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому після його уточнення 18 вересня просила стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів доходу відповідача, починаючи з 05.06.2019 - дня подачі позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття.

18 вересня 2019 року позивач доповнила позов вимогами про стягнення: додаткових витрат на дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що викликані особливими обставинами (хворобою, розвитком здібностей) наперед щомісячно у розмірі 1500 грн, починаючи з 05.06.2019 - дня подачі позову і до досягнення дитиною шести років, в разі потреби дитини в домашньому догляді; на своє утримання в розмірі прожиткового мінімуму на одну дорослу людину, починаючи з 05.06.2019 і до досягнення дитиною шестирічного віку, в разі потреби дитини в домашньому догляді.

Заявлених 05 червня 2019 року позовних вимог про розірвання шлюбу вона при уточненні та доповненні позову 18 вересня 2020 не підтримала і тому суд їх не розглядав.

Позовні вимоги мотивувала тим, що з 06.06.2015 з відповідачем перебувають у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який мешкає з позивачем. З травня 2017 відповідач разом із родиною не проживає. Дитина з народження хворіє у зв`язку з чим перебуває на медичному обліку у дитячих медичних закладах, у зв`язку з чим дитині рекомендований нагляд фахівців, подальше лікування, реабілітація, домашній догляд тощо. Вважає, що відповідач як батько недостатньо приділяє уваги лікуванню сина, несвоєчасно та не у достатньому розмірі надає матеріальну допомогу на утримання дитини, внаслідок чого не вистачає коштів для додаткових витрат на її лікування.

З моменту досягнення дитиною трьох років, позивач знаходиться у відпустці по догляду за дитиною, державної допомоги та заробітну плату не отримує, тому не може брати участь в додаткових витратах на дитину. Відповідач працевлаштований, отримує заробітну плату.

Відповідач у відзиві на позов частково визнав позовні вимоги, не заперечував щодо стягнення з нього аліментів на утримання сина в розмірі 1/4 частини. При цьому зазначив, що ніколи не відмовлявся від обов`язків матеріального утримання сина, постійно надавав фінансову допомогу.

Заперечив проти вимог щодо стягнення додаткових витрат наперед в сумі 1500 грн, посилаючись на недоведеність ухилення відповідача від участі у додаткових витратах на дитину. Також, на думку відповідача, позивач необґрунтовано вимагає стягнення коштів на її утримання до досягнення дитини шестирічного віку, необхідність домашнього догляду дитині до шести років належним чином не підтверджена. Крім того, зазначив, що позовні вимоги щодо стягнення аліментів у процентному відношенні разом із фіксованою вимогою у розмірі прожиткового мінімуму та твердій грошовій сумі, за сукупність, можуть перевищувати 50% від заробітку відповідача, що також суперечить максимальному розміру аліментів.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 15 травня 2020 року позов було частково задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , аліменти на утримання сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову до суду, з 05.06.2019, і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1000 (одна тисяча) грн щомісячно, починаючи з дня подачі заяви про уточнення позовних вимог, тобто з 18.09.2019, та до досягнення дитиною шести років.

В іншої частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 , на користь держави (отримувач коштів ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106; Колд отримувача (код за ЄДРПОУ) 37993783; банк отримувача Казначейство України (ЕАП); Код банку отримувача 899998; Рахунок отримувача UA0026001; Код класифікації доходів бюджету 22030106) судовий збір в сумі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн, 40 коп.

Не погоджуючись з таким рішення суду в частині відмови у стягненні аліментів на дружину, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить рішення суду в цій частині скасувати та ухвалити нове, яким стягнути з відповідача аліменти на її утримання в розмірі прожиткового мінімуму на одну працездатну людину, починаючи з 05.06.2019 і до дня подачі позовної заяви до суду і до досягнення дитиною шестирічного віку, в разі потреби дитини в домашньому догляді.

В обґрунтування скарги зазначила, що рішення суду в оскарженій частині не відповідає наявним в матеріалах справи доказам та обставинам справи, а також судом першої інстанції не правильно застосовані норми матеріального права, які підлягають застосуванню - ч. 3 ст. 84 СК України.

Вказала, що діючим законодавством України не передбачено визначення поняття вади фізичного та психічного розвитку та окремого спеціального порядку його встановлення. Є медичне визначення поняття вродженні вади розвитку, яке визначається, як аномалія у структурі, функціях та метаболізмі тіла, яка існує на момент народження і може призвести до фізичної або розумової інвалідності або до смерті. Вродженні вади можуть бути викликані, як генетичними факторами, так і впливом навколишнього середовища.

Послалась на те, що з медичних документів, що були наданні до суду першої інстанції, чітко визначено, що їх дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має низку захворювань, внаслідок чого вимушена постійно знаходитися на домашньому харчуванні під домашнім спостереженням стану здоров`я.

Зауважила, що у своєму відзиві відповідач жодним чином не заперечував факт наявності в нашої дитини вад фізичного та психічного розвитку.

Вважає, що у відзиві відповідач чітко визначає, що працює офіційно в Національній поліції України. Також не спростовував відповідач і факт того, що позивач знаходиться у відпустці по догляду за дитиною, вже після того, як дитині виповнилося три роки. Більш того обидва учасники справ працюють в Національній поліції України, а тому відповідачеві достовірно відомо, що позивач продовжила свою відпустку на підставі довідки з лікарні про хворобу дитини. Обставини, що не оспорюються сторонами, не потребують доказуванню. Також під час єдиного судового засідання суд встановлював особу відповідача та останній зазначав своє місце роботи.

Зазначила, що відповідачем було подано додаткові пояснення до уточнених позовних вимог, в яких він не заперечує факт її знаходження у відпустці по догляду за дитиною до досягнення останнім 6-ти років за станом здоров`я.

Апеляційна скарга також містить клопотання про залучення нових доказів, а саме: виписки з історії розвитку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з міської дитячої поліклініки № 7, копії висновку генетика про подальше лікування дитини та корегування лікування від 25.06.2020, копії декларації відповідача, розміщеної на сайті НАЗК.

Клопотання обґрунтоване тим, що надати необхідні докази по факту в єдиному судовому засіданні, яке відбулося 20.05.2020 позивач, яка має юридичну освіту, не змогла внаслідок відсутності досвіду ведення судових засідань, а до адвоката не мала можливості звернутися у зв`язку з відсутністю фінансів.

Колегія суддів вважає, що позивачем не було доведено наявності поважних причин пропуску строку подання копії декларації відповідача, розміщеної на сайті НАЗК, до суду першої інстанції, визначеного нормами ч.ч. 2, 4, 8 ст. 83 ЦПК України.

Вказані норми передбачають, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд апеляційної інстанції відхилив посилання позивача на відсутність у неї досвіду у веденні судових справ, оскільки така обставина не є поважною з огляду на публічну доступність копії декларації відповідача, розміщеної на сайті НАЗК, а відсутність доступу до правничої допомоги належним чином не доведена.

Також, не були прийняті судом апеляційної інстанції надані позивачем 13.08.2020: довідка від 12.08.2020 за № 12/358/1077, видана ГУ НП в Харківській області, витяги з наказів ГУ НП в Харківській області від 26.07.2016, 12.03.2019, 17.09.2019, 11.03.2019, оскільки позивачем не аргументовано поважність неподання вказаних доказів суду першої інстанції та порушено вимогу ч. 9 ст. 83 ЦПК України, якою передбачено, що копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Виходячи з наведеного ухвалою суду апеляційної інстанції від 19 серпня 2020 року було відмовлено ОСОБА_1 у визнанні поважними причин пропуску строку на подання та залучення нових доказів до матеріалів справи.

Відповідач ОСОБА_2 у відзиві просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржене рішення - без змін.

Вказав, що з наданих позивачем медичних документів вбачається, що їх дитина потребує домашнього догляду тільки до 11.03.2020, що не надає правових підстав для задоволення позову в частині призначення аліментів на дружину до досягнення дитиною шести років.

Вважає, що їх спільна з позивачем дитина має лише тимчасові захворювання та піддається успішному лікуванню.

Послався на те, що позовні вимоги щодо стягнення аліментів у процентному відношенні разом з фіксованою вимогою у розмірі прожиткового мінімуму та твердій грошовій сумі, за сукупністю, можуть перевищувати 50% від заробітку, та ставить в залежність виконання рішення від можливості заробітку з боку відповідача. Така вимога суперечить ч. 3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження».

Зауважив, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу, що дитина потребує домашнього догляду до 6 річного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 , також такого доказу не надано суду апеляційної інстанції.

ОСОБА_2 заперечив, що його син має саме «вади фізичного розвитку», та вважає, що дитина має певні захворювання та його стан з кожним днем стає кращим на шляху на одужання.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з огляду на те, що спір у даній справі виник з приводу стягнення суми, розмір якої є меншим ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, без повідомленням учасників справи.

Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи у порядку письмового провадження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

За правилом ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на те, що рішення районного суду ОСОБА_1 оскаржене лише в частині відмови у стягненні аліментів на її утримання, то в іншій частині воно не переглядається відповідно до згаданої норми ч. 1 ст. 367 ЦПК України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення районного суду в оскарженій частині відповідає.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 84 СК України якщо дитина має вади фізичного або психічного розвитку, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка до досягнення дитиною шести років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.

Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення утримання від чоловіка до досягнення дитиною шести років, суд першої інстанції виходив з недоведеності позову в цій частині.

Суд послався на те, що позивач не надала доказів, які б підтверджували відомості про працевлаштування відповідача, його заробіток, що останній має об`єктивну можливість надавати матеріальну допомогу дружині.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками районного суду про недоведеність позову в цій частині.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 06.06.2015, від якого мають малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Батько дитини проживає окремо від позивача та сина, між тим приймає участь у матеріальному утриманні дитини, що вбачається із копії довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, квитанцій про перекази грошових коштів на адресу позивача.

Дитина з 2016 перебуває на обліку дитячих медичних закладах у зв`язку з наявними у неї захворюваннями у зв`язку з чим дитині рекомендований нагляд фахівців, подальше лікування, реабілітація, домашній догляд тощо.

У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази щодо можливості відповідача надавати передбачене ч. 3 ст. 84 СК України утримання, що відповідно до ч. 4 ст. 84 СК України є необхідною умовою для застосування норми частини третьої цієї статті.

За правилом ч. 3 ст. 84 СК України якщо дитина має вади фізичного або психічного розвитку, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка до досягнення дитиною шести років.

Таким чином, до предмету доказування у цій справі входить:

1.наявність у дитини вад фізичного або психічного розвитку, які потребують домашнього догляду матері, тривалістю, визначеному у медичному висновку, але не більше шести місяців, незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища;

2.можливість чоловіка надавати матеріальну допомогу.

Лише при доведеності обох юридичних фактів позивач відповідно до ч.ч.3, 4 ст. 84 СК України має право на утримання від чоловіка до досягнення дитиною шести років. При цьому право на аліменти у дружини-матері може виникнути лише у разі достатнього матеріального забезпечення чоловіка.

Наявність у дитини таких вад фізичного чи психічного розвитку, що потребують домашнього догляду мають бути підтверджене відповідними медичними документами, або відповідними наказами про відпустку, яка в таких випадках надається відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 25 Законом України «Про відпустки».

У справі є висновки ЛЛК № 80 від 27.02. 2019 (а. с. 28-29), № 347 від 05.09.2019 (а. с. 53), № 83 від 02.03.2020 та № 83 від 02.03.2020 про те, що ОСОБА_3 має захворювання, у зв`язку з чим з 12.03.2019 по 11.09.2019, з 12.09.2019 по 11.03.2020, а також - 12.03.2020 по 11.09.2020 дитина потребує домашнього догляду, що свідчить про доведеність визначеної у ч. 3 ст. 84 СК України підстави на утримання позивачки від чоловіка до 11.09.2020.

Однак у справі відсутні докази про працевлаштування відповідача, його заробітку та поточних витрат, тобто докази того, що він має об`єктивну можливість надавати утримання дружині, передбачене нормою ч. 3 ст. 83 СК України.

Нормами ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:

1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:

1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України:

1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом апеляційної інстанції лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно п. 2. ч. 1 ст. 43 ЦПК учасники справи мають право подавати докази, яке у взаємозв`язку з положеннями ст. 44 Кодексу про неприпустимість зловживання процесуальними правами має використовуватись добросовісно, а не всупереч завданню судочинства, визначеного ст. 2 ЦПК України.

У п.п. 2, 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК України передбачено, що учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Відповідно до норм ч.ч. 2, 4, 8 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Виходячи з наведеного стандарту добросовісної поведінки у процесі доказування суд апеляційної інстанції відповідно до ст. 367 ЦПК України не прийняв до розгляду надані позивачем нові докази, зокрема декларацію про доходи відповідача.

З матеріалів справи вбачається, що позивач приймала участь в судових засіданнях при розгляді справи в суді першої інстанції. Судом учасникам справи роз`яснювались їх права. За наявності процесуальної можливості ніяких клопотань до суду першої інстанції від позивача про витребування доказів чи про забезпечення доказів не надходило.

Суд діє відповідно до принципів змагальності та диспозитивності, ст.ст. 12, 13 ЦПК України, які передбачають, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У справі відсутні дані про те, що позивач була обмежена в суді першої інстанції у наданні доказів, сторони мали рівний доступ до суду та можливості у наданні до суду доказів на підтвердження своїх доводів і заперечень.

При цьому колегія суддів зважає на необхідність дотримуватися принципу змагальності, визначеному у ст. 13 ЦПК України, який забезпечується дотриманням рівних прав учасників справи щодо здійснення всіх процесуальних прав на обов`язків, передбачених законом, зокрема щодо надання та вчасного розкриття в суді відповідних доказів,

Всупереч свого процесуального обов`язку позивач вчасно не надала до суду першої інстанції належних і допустимих доказів про наявність передбачених ч. 4 ст. 84 СК України підстав для присудження позивачу утримання: що відповідач з урахуванням його доходу (заробітної плати) та сплати податків і обов`язкових платежів в змозі сплачувати їй утримання з огляду вже присудженого судом обов`язку відповідача щомісячно сплачувати аліменти на дитину в сумі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та 1000 грн щомісячно додаткових витрат на лікування їх сина. Відповідних розрахунків з цього приводу до суду апеляційної інстанції позивачем також не було надано, тому колегія суддів погоджується з наведеними з цього приводу у відзиві на скаргу запереченнями відповідача.

Таким чином, у цілому вірним є висновок районного суду про недоведеність позову в оскарженій частині рішення, що не позбавляє позивача права повторного звернення до суду про стягнення коштів на її утримання з передбачених ч.ч. 3, 4 ст. 84 СК України підстав, при наявності відповідних доказів.

З огляду на те, що судом першої інстанції ухвалено рішення із дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а доводи скарги висновків суду не спростовують, колегія суддів на підставі ст. 375 ЦПК України залишає без задоволення апеляційну скаргу, а оскаржене рішення - без змін.

Підстав для перерозподілу судових витрат на підставі ч. 13 ст. 141 ЦПК України немає.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 20 травня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 16 листопада 2020 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії Н.П. Пилипчук.

О.Ю. Тичкова.