ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/3817/20 Головуючий у 1-й інстанції: Марченко Н.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Дашковської А.В.,

розглянувши в порядку спрощеного письмового позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Держави України в особі Міністерства юстиції України про відшкодування шкоди,

із апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м.Запоріжжя від 28 жовтня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду із позовом про відшкодування шкоди, який в ході розгляду справи уточнювали. Зазначали, що постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 25.09.2013 , яка набрала законної сили 25.09.2014, визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора про відмову у державній реєстрації права власності на ремонтно-механічну майстерню літ. А,А-2 та зобов`язано Реєстраційну Службу Запорізького МУЮ Запорізької області розглянути заяву позивачів з урахуванням вимог вказаної постанови. Неправомірними діями державного реєстратора їм було завдано майнової і моральної шкоди, а тому у жовтні 2016 року вони звернулися до суду із позовом до Держави в особі Запорізької міської ради про її відшкодування. Проте рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19.02.2018 у справі №3356/11927/16-ц, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Запорізької області від 17.05.2018, у задоволенні їх позову відмовлено. У своїх рішеннях суд першої і апеляційної інстанцій фактично відмовилися визнати суть рішення адміністративного суду, а отже сприяли його не виконанню. Після набрання законної сили рішенням адміністративного суду позивачі звернулись до виконавчої служби для його примусового виконання, проте 19.10.2016 державним реєстратором Департаменту реєстраційних послуг Запорізької МУЮ Запорізької області повторно було прийнято рішення про відмову у державній реєстрації права власності. Повторне оскарження дій державного реєстратора чинним законодавством не передбачено. У зв`язку з необґрунтованим рішенням апеляційного суду, ігноруванням ним постави окружного адміністративного суду позивачам завдано моральну шкоду, яку вони просили компенсувати за рахунок держави, стягнувши на їх користь по 90 000,00 гривень кожному.

Рішенням Заводського районного суду м.Запоріжжя від 28 жовтня 2020 року у задоволені позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовлено.

Судове рішення мотивовано тим, що по справі відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди за рахунок держави. Мотиви, якими керувався суд першої інстанції у 2018 році при вирішенні справи про відшкодування майнової шкоди, завданої неправомірними діями державного реєстратора, викладені у судовому рішенні, яке набрало законної сили, у відкритті касаційного провадження позивачам було відмовлено. Оскарження позивачами процесуальних дій апеляційного суду не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду. Місцевий суд не має можливості оцінювати дії (рішення) апеляційного суду в межах розгляду зазначених позивачами справ і визнавати їх протиправними, що в свою чергу є необхідним для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неповно з`ясовані фактичні обставини справи, порушено норми матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, і ухвалити по справі нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що і Орджонікідзевський районний суд, і Апеляційний суд Запорізької області під час розгляду справи №335/11927/16-ц про відшкодування шкоди, завданої неправомірними діями державного реєстратора, повністю проігнорували рішення окружного адміністративного суду від 25.09.2013, вигадали існування нікому не відомих критеріїв, за яких можна вважати неприюдиційними рішення адміністративних судів, а отже своїми необґрунтованими рішеннями сприяли невиконання судового рішення в адміністративній справі. Суд першої інстанції не дав правової оцінки діям Апеляційного суду Запорізької області, за яким законом той перебирає, яке рішення вважати преюдиційним, а яке не вважати. Просить скасувати рішення суду першої інстанції і задовольнити позов у повному обсязі.

Копія апеляційної скарги і ухвала про відкриття апеляційного провадження отримані відповідачем 07.12.2020 року.

У відзиві на апеляційну скаргу Держава в особі Міністерства юстиції, від імені якого діє Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) вважають рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги неспроможними. Судом першої інстанції досліджені як постанова окружного адміністративного суду від 25.09.2013 по справі № 808/6589/13-а, так і судові рішення по справі №335/11927/16-ц . Суд першої інстанції не має права оцінювати дії (рішення) Апеляційного суду Запорізької області в межах розгляду цієї справи і визначати їх як протиправними, що в свою чергу є необхідним для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди. Відповідач вважає необґрунтованим залучення до участі у справі в якості представника Держави Міністерства юстиції, оскільки останнє не здійснило жодних дій, спрямованих на завдання збитків позивачам, та не має жодного відношення до даного спору.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на такі обставини.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що по справі відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди за рахунок держави. Мотиви, якими керувався суд першої інстанції у 2018 році при вирішенні справи про відшкодування майнової шкоди, завданої неправомірними діями державного реєстратора, викладені у судовому рішенні, яке набрало законної сили, у відкритті касаційного провадження позивачам було відмовлено. Оскарження позивачами процесуальних дій апеляційного суду не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду. Місцевий суд не має можливості оцінювати дії (рішення) апеляційного суду в межах розгляду зазначених позивачами справ і визнавати їх протиправними, що в свою чергу є необхідним для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди.

Проте повністю погодитися з такими висновками не можна, оскільки суд дійшов їх з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Конституцією України встановлено, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону, вплив на них у будь-який спосіб забороняється, і що однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, установлених законом( ст.ст. 126, 129).

Згідно із зазначеними положеннями Конституції України рішення суду і відповідно дії або бездіяльність судів (суддів) з питань здійснення правосуддя (пов`язаних із підготовкою й розглядом справ у судових інстанціях) можуть оскаржуватися у чинному в даний час апеляційному та касаційному порядку до суду вищої інстанції, а не шляхом їх оскарження до суду першої інстанції. Останнє порушувало б і принцип незалежності суддів, і заборону втручання у вирішення справи належним судом.

Суд є органом, який розглядає скарги на рішення, дії чи бездіяльність органів державної влади, посадових і службових осіб, а його рішення (дії, бездіяльність) оскаржуються лише в порядку, визначеному ст. 129 Конституції України і законодавством про судочинство.

Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) судів(суддів), вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Намагання зробити це в конкретній справі шляхом подання окремого позову проти суду (судді) є протиправним втручанням у здійснення правосуддя і посяганням на процесуальну незалежність суду.

Таке законодавче врегулювання відповідає вимогам статей 6,41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Таким чином, розгляд судом позовних вимог, незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких є, по суті, оскарження процесуальних дій судді(суду), пов`язаних із розглядом кримінальної чи цивільної справи, нормами ЦПК України чи іншими законами України не передбачено.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 р. № 8 "Про незалежність судової влади" зазначено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв із таким предметом.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 р. № 6 "Про деякі питання, що виникають у судовій практиці при прийнятті до провадження адміністративних судів та розгляді ними адміністративних позовів до судів і суддів" судам роз`яснено, що у розумінні положень частини першої статті 2, пунктів 1, 7 і 9 статті 3, статті 17, частини третьої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України суди та судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є суб`єктами владних повноважень, які здійснюють владні управлінські функції, і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв`язку з розглядом судових справ.

Зазначені роз`яснення є відтворенням положень статей 62, 126 і 129 Конституції України, відповідно до яких матеріальна та моральна шкода, заподіяна при здійсненні правосуддя, відшкодовується державою лише безпідставно засудженій особі в разі скасування вироку як неправосудного; судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону, вплив на них у будь-який спосіб забороняється, а однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Отже, зазначеними положеннями Конституції України визначено, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов`язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватися у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування моральної шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом.

У зв`язку із викладеним розгляд судом позовних вимог, незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких є, по суті, оскарження процесуальних дій судді (суду), пов`язаних із розглядом справи (від стадії відкриття провадження у справі до розгляду по суті, перегляду судових рішень у передбачених процесуальним законом порядках і їх виконання), нормами ЦПК України чи іншими законами України не передбачено.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що закони України не передбачають можливість розгляду у суді позовних вимог про визнання незаконними дій/бездіяльності іншого суду, вчинених під час розгляду ним справи, оскільки такі дії/бездіяльність є пов`язаними з розглядом судової справи. І хоча позивач не заявляє вимогу про визнання протиправними дій суддів апеляційного суду під час перегляду в апеляційному порядку судового рішення по справі №335/11927/16-ц, вважаючи таку протиправність підставою позову, апеляційний суд зауважує, що вирішення заявленої до держави вимоги про відшкодування нею моральної шкоди, завданої протиправними, на думку позивачів, діями суддів у цивільному провадженні , передбачатиме оцінку таких дій, що є втручанням у здійснення правосуддя(див. близькі за змістом висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пункті 61 її постанови від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц і в пункті 22 постанови від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц).

За змістом частин першої та третьої статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу; втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб забороняється і тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що оскарження діянь суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ, а також про зобов`язання судів та суддів до вчинення певних процесуальних дій. Вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можна оскаржити до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені. Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди під час розгляду конкретної справи, можна усунути лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені. Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді). (див., наприклад, висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постановах від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц (пункти 62-65), від 13 березня 2019 року у справі № 462/32/17, від 20 березня 2019 року у справі № 295/7631/17, від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (пункт 24-26)).

Засоби для виправлення суддівських помилок мають бути передбачені відповідною системою апеляційного оскарження. Виправлення будь-яких інших помилок в адмініструванні правосуддя є виключною відповідальністю держави пункт 21 Великої хартії суддів (Основоположних принципів), затвердженої Консультативною радою європейських суддів 17 листопада 2010 року).

Беручи до уваги принцип незалежності суду, i) засобом захисту від судових помилок (стосовно питань юрисдикції, суті справи або процедури розгляду) має бути належна система апеляційного оскарження рішень (як з дозволу суду, так і без дозволу); ii) будь-яка компенсація за інші недоліки в процесі здійснення правосуддя може вимагатися тільки від держави; iii) недоцільним є притягнення судді до будь-якої особистої відповідальності за здійснення ним уповноважених професійних обов`язків навіть шляхом відшкодування збитків державі, крім випадків навмисного порушення (пункт 76 Висновку № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів).

Пунктом 1 ст.186 ЦПК України визначено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства. Пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України у редакції, чинній з вказаної дати) стосуються як позовів, які не можна розглядати за правилами цивільного судочинства, так і тих позовів, які суди взагалі не можуть розглядати (див. близькі за змістом висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені, зокрема, у постановах від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц (пункти 42, 66), від 20 березня 2019 року у справі № 295/7631/17, від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (пункт 36)).

Таким чином, оскаржуване рішення на підставі ст.ст.255 ч.1 п.1, 377 ч.1 ЦПК України підлягає скасуванню, а провадженню у справі закриттю.

Керуючись ст. ст.255 ч.1п.1, 374,377, 380-382ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м.Запоріжжя від 28 жовтня 2020 року у цій справі скасувати, провадження у справі закрити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Головуючий: І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

О.М. Кримська