Головуючий суду 1 інстанції - Калмикова Ю.О.
Доповідач -Луганська В.М.
Справа № 415/9391/19
Провадження № 22-ц/810/496/20
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2020 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних

справах:

головуючого Луганської В.М.

суддів: Коновалової В.А., Лозко Ю.П.

за участю секретаря: Сінько А.І.

учасники справи:

позивач Комунальне підприємство «Лисичанська житлова експлуатаційна контора»

відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

третя особа - Військово-цивільна адміністрація м. Лисичанськ Луганської області

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку

цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4

на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 11 січня 2020 року

за позовом Комунального підприємства «Лисичанська житлово-експлуатаційна контора № 5» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, третя особа Лисичанська міська рада правонаступником якої є Військово-цивільна адміністрація м. Лисичанськ Луганської області,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2019 року позивач звернувся до суду з зазначеними вимогами в обґрунтування яких вказав, що квартира АДРЕСА_1 була закріплена за ОСОБА_1 на підставі ордеру від 23 жовтня 1970 року.

В квартирі зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Відповідно до акту не проживання від 24.10.2019 року за зазначеною адресою відповідачі не проживають з 2004 року по теперішній час, обов`язки щодо сплати житлово-комунальних послуг і забезпечення збереження житла не виконують, заяв до КП «ЛЖЕК №5» щодо продовження строку збереження права користування житловим приміщенням не зверталися.

Внаслідок невиконання зобов`язань зі сплати комунальних послуг станом на 01.10.2019 року наявна заборгованість у розмірі 4970,28 грн, що підтверджується випискою з особового рахунку квартиронаймача.

Посилаючись на ст.405 ЦК України, ст.71 Житлового Кодексу України, позивач вказав, що оскільки відповідачі у спірній квартирі не проживають більше шести місяців, не сплачують рахунки за користування жилим приміщенням і комунальні послуги, не приймають участь у спільному побуті, не є членами його сім`ї, вони вважаються такими, що втратили право користування вказаною квартирою.

Просив суд визнати такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 11 січня 2020 року позов Комунального підприємства «Лисичанська житлово-експлуатаційна контора № 5» задоволено.

Визнано ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Не погодившись з вказаним рішенням ОСОБА_4 , який діє через представника ОСОБА_5 звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 11 січня 2020 року та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що розгляд справи у суді відбувався без його участі з порушенням процесуальних прав щодо надання відповідних заперечень та доказів на їх підтвердження, скаржник був позбавлений можливості надати свої аргументи про незаконність вимог позивача та надати докази на спростування вимог позивача.

Скаржник зазначив, що позивачем наданими доказами не доведено факту не проживання відповідачів у спірній квартирі на протягом шести місяці без поважних причин.

Скаржник закінчив у 2012 році КЗ «Лисичанська спеціалізована школа І-ІІ ступенів № 27 Лисичанської міської ради Луганської області», здобув повну загальну середню освіту у 2015 році у вищому професійному училищі № 94, які розташовані в районі проживання скаржника та членів його сім`ї.

Брат скаржника ОСОБА_3 закінчив у 2008 році КЗ «Лисичанська спеціалізована школа І-ІІ ступенів № 27 Лисичанської міської ради Луганської області» ,в 2012 році закінчив Сєвєродонецький хіміко-механічний технікум Східноукраїнського національного університету імені В.Даля, що свідчить про постійне проживання за місцем реєстрації.

Згідно квитанції від 10.12.2019 року скаржником сплачено за комунальні послуги 5538 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач не погоджується з доводами апеляційної скарги та просить суд апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 11 січня 2020 року залишити без задоволення, а рішення без змін та зазначив, що позивачем надано належні докази не проживання відповідачів у спірній квартирі. Заяв до позивача щодо продовження строку збереження права користування житловим приміщенням від відповідачів не надходило.

В судовому засіданні представник скаржника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 апеляційну скаргу підтримала, посилаючись на доводи, які викладені в апеляційній скарзі.

В судовому засіданні представник Комунального підприємства «Лисичанська житлова експлуатаційна контора № 5» апеляційну скаргу не визнав та вважає, що відсутні підстави для ї задоволення.

В судовому засіданні ОСОБА_2 підтримала апеляційну скаргу, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції.

В судове засідання відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання були повідомлені у відповідності до ч. 11 ст. 128 ЦПК України.

В судове засідання представник Військово-цивільної адміністрації м. Лисичанськ Луганської області не з`явився, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином на адресу апеляційного суду надійшла заява про розгляд справи без участі представника Військово-цивільної адміністрації м. Лисичанськ Луганської області.

Враховуючи положення ч.2 ст.372 ЦПК України, апеляційний суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін, оскільки про місце та час судового засідання вони повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві.

Скаржник ОСОБА_4 в апеляційній скарзі просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 11 січня 2020 року повністю. Однак до апеляційної скарги скаржника не надано належних та допустимих доказів того, що скаржник діє в інтересах відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 за таких обставин, апеляційний суд переглядає оскаржуване рішення в частині вирішення прав скаржника ОСОБА_4 , рішення суду в частині вирішення прав відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не є предметом апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги Комунального підприємства «Лисичанська житлово-Експлутаційна конотора №5», суд першої інстанції виходив з того, що судом були встановлені наступні обставини: будинок АДРЕСА_3 знаходиться на балансі КП «ЛЖЕК № 5».

Згідно ордеру на жиле приміщення № б/н від 23 жовтня 1970 року, який виданий ОСОБА_6 на сім`ю з 5 осіб: ОСОБА_6 член сім`ї, ОСОБА_7 - дружина, ОСОБА_7 син, ОСОБА_8 син, ОСОБА_9 син, на право заняття жилого приміщення жилою площею 42,74 кв. м., яка складається з 3-х кімнат за адресою: АДРЕСА_4 .

Згідно з акту про не проживання від 24.10.2019 р. наданого КП «Лисичанська житлово експлуатаційна контора № 5», про те, що відповідачі у спірній квартирі не проживають з 2004 року по теперішний час.

Згідно з випискою з особистого рахунку № НОМЕР_1 від 22.10.2019 року заборгованість за комунальні послуги станом на 01.10.2019 року складає 4970,28 грн. Встановивши вказані обставини, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачі у квартирі АДРЕСА_1 не проживають з 2004 року по теперішній час і судом не встановлено поважність причин відсутності судом ОСОБА_4 , у зв`язку з чим заявлені вимоги позивача підлягають задоволенню.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду не відповідає вимогам закону та встановленим по справ обставинам, виходячи з наступного.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Відповідно до положень ст.47 Конституції України кожен має право на житло; ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону чи за рішенням суду.

Як зазначено у ст.9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, які передбачено законом.

Відповідно до ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого житла. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom), заява №19009/04, п.50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v.Ukraine») заява №30856/03, п.41.

Згідно із ст.ст.71,72 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку.

У п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України за №2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Тобто, при вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності.

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів.

Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні понад зазначені у ст.71 ЖК України строки.

Судом встановлено, що на підставі ордеру на житлове приміщення від 23 жовтня 1070 року, виданого виконавчим комітетом Лисичанським міським судом ОСОБА_6 на склад сім`ї яка складалася з чотирьох осіб (а.с.4).

Згідно довідки про склад сім`ї від 17 вересня 2019 року №21472 в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.6).

Житловий будинок АДРЕСА_3 знаходиться на балансі підприємства КП ЛЖЕК №5, що підтверджується довідкою (а.с.7).

Звертаючись до суду, позивачем до позовної заяви було додано акт від 24 жовтня 2019 року, складений працівниками КП ЛЖЕК №5 та затверджений начальником КП ЛЖЕК №5, згідно якого в житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_2 , зарестровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не проживають з 2004 року. Причини відсутності мешканців квартири у вказаному акті не зазначено. Та надано виписку з особистого рахунку НОМЕР_1 квартиронаймача: АДРЕСА_2 згідно якої заборгованість станом на 01.10.2019 року складає 4970, 28 грн.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Колегія суддів вважає, що акт про не проживання, який наданий позивачем до позовної заяви не є належним та достатнім доказом, який підтверджує відсутність відповідача ОСОБА_4 у вказаному житловому приміщенні та поважності причин його відсутності. Інших доказів на підтвердження заявлених вимог позивачем суду не надано.

Сам факт не проживання відповідача ОСОБА_4 у зазначеній квартирі не є підставою для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки відповідно до правил ст.71 ЖК України, підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є не проживання понад шість місяців в житловому приміщенні без поважних причин.

Разом з тим, з пояснень відповідача ОСОБА_2 встановлено, що скаржник до 2014 року постійно проживав у спірній квартирі, з 2014 року скаржник знаходиться на заробітках у м. Одесі, один раз в три місяці приїздить до дому.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні зазначив, що скаржник знаходиться на заробітках у м. Одесі.

В судовому засіданні становлено, що скаржник не має будь-якого іншого житла на праві приватної власності.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що позивач не довів належними та допустимими доказами підстави для визнання скаржника таким, що втратив право користування житловим приміщенням, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги про наявність підстав для скасування оскаржуваного заочного рішення у зв`язку з неповідомленням належним чином скаржника про дату, час і місце засідання суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч.2 ст.129 Конституції України до основних засад судочинства належить змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Положення цього конституційного принципу закріплені у ст. ст. 12, 13 ЦПК України, якими встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Повідомлення про судове засідання відноситься до елементу змагальності сторін та є обов`язком суду.

За змістом ч.1 ст.43 ЦПК України, мають право брати участь у судових засіданнях.

Відповідно до ст.211 ЦПК України розгляд судом цивільної справи відбувається у судовому за сіданні з обов`язковим повідомленням осіб, які беруть участь у справі. Частиною 2 п.1ст.223 ЦПК України передбачено, що неявка в судове засідання сторін, про яких немає відомостей, що їм вручені судові повістки, перешкоджає розгляду справи.

Порядок повідомлення учасників процесу про час і місце розгляду справи встановлений ст. ст. 128-130 ЦПК України, про належне повідомлення особи про час і місце розгляду справи може свідчити розписка.

Неповідомлення судом учасників процесу про дату судового засідання є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, частиною першою якої передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою судді Лисичанського міського суду Луганської області від 20 листопада 2019 року було відкрито провадження у вказаній справі та судом визначено, що розгляд справи проводити в порядку спрощеного провадження із повідомленням (викликом) сторін за наявними у справі матеріалами, справу було призначено до судового розгляду на 16 грудня 2019 року (а.с.18).

16 грудня 2019 року розгляд справи було відкладено на 11 січня 2020 року у зв`язку з відсутностю відомостей про належне повідомлення учасників справи про місце та час судового засідання (а.с.34). Згідно рекомендовного поштового повідомлення (а.с.36-37) судова повістка скаржнику не вручена із зазначенням, що адресат відсутній.

Матеріали справи не містять відомостей про те, що скаржник був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання.

При цьому, посилання суду першої інстанції у оскаржуваному рішенні на те, що відповідачі в судове засідання не з`явилися, про час розгляду справи судом повідомлялися належним чином не відповідає матеріалам справи та вимогам закону.

Відповідно до п.3ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Відповідач ОСОБА_4 в апеляційній скарзі посилається на те, що суд в порушення норм ЦПК України розглянув справу без участі скаржника, не маючи відомостей про те, що він був повідомлений про місце та час судового засідання.

Таким чином недотримання судом норм процесуального права призвело до порушення права скаржника на справедливий суд, що в силу п. 3 ч.3 ст.376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Як зазначалося вище, частиною 3 ст. 376 ЦПК України встановлено, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

На підставі викладеного апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду в оскаржуваній частині відповідно до ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні заявлених вимог КП «ЛЖЕК №5» до ОСОБА_4 .

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 11 січня 2020 року в оскаржуваній частині про задоволення заявлених вимог Комунального підприємства «Лисичанська житлово-експлуатаційна контора №5» до ОСОБА_4 скасувати і в цій частині ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні заявлених вимог Комунального підприємства «Лисичанська житлово-експлуатаційна контора № 5» до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Дата складання повного тексту постанови - 06 листопада 2020 року.

Головуючий В.М. Луганська

Судді : В.А. Коновалова

Ю. П. Лозко