Справа №333/4589/20
Провадження №2/333/2389/20
РІШЕННЯ

Іменем України

10 листопада 2020 року м.Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого - судді Тучкова С.С., за участю секретаря судового засідання Шелесько Ю.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, цивільну справу за позовом Комунальної установи «Запорізький дитячий будинок-інтернат» Запорізької обласної ради, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району (орган опіки та піклування), районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району (орган опіки та піклування) про відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав, -

ВСТАНОВИВ:

25.08.2020 року Комунальна установа «Запорізький дитячий будинок-інтернат» Запорізької обласної ради, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_1 , звернулася до суду з позовною заявою про відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав, в якій просить відібрати у матері ОСОБА_2 та батька ОСОБА_3 малолітню дитину ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без позбавлення їх батьківських прав та передати дитину до Комунальної установи «Запорізький дитячий будинок-інтернат» Запорізької обласної ради на подальше виховання та проживання у цьому закладі. Свої вимоги мотивує тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є батьками малолітньої ОСОБА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є інвалідами, внаслідок чого не в змозі, в повному обсязі, виконувати свої батьківські обов`язки по вихованню та утриманню дочки. ОСОБА_1 з 25.03.2008 року знаходилася в Запорізькому обласному спеціалізованому будинку дитини «Сонечко». Згідно Наказу № 325 від 21.11.2019 року, на теперішній час знаходиться в інтернаті на повному державному забезпечені. Згідно медичного висновку № 320 про дитину-інваліда віком до 18 років від 21.10.2013 року, ОСОБА_1 є дитиною-інвалідом підгрупи «А», страждає на ряд захворювань, у зв`язку з чим потребує постійного стороннього догляду.25.11.2010 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 була надана згода на усиновлення їх малолітньої дочки - ОСОБА_1 , з присвоєнням їй прізвища, ім`я та по батькові усиновлювачів.Відібрання малолітньої від батьків без позбавлення батьківських прав, зумовлене турботою про малолітню і неможливістю батьками самостійно створити умови для її нормального навчання та життя. На даний час це є по суті превентивна міра, оскільки надає батькам можливість змінити своє ставлення до виховання дитини. Повний розрив дочки з батьками, на думку КУ «Запорізький ДБІ» ЗОР, на даний час, є недоцільним.

Представник позивача, у судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений судом своєчасно і належним чином, надав суду заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав повністю.

Відповідачі, у судове засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи були повідомлені судом своєчасно і належним чином, надали суду заяви про розгляд справи без їх участі, проти задоволення позову не заперечували.

Треті особи в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, враховуючи пояснення відповідача ОСОБА_2 , які були надані нею через перекладача в судовому засіданні 23.09.2020 року, згідно яких відповідач не заперечувала проти відібрання у неї дитини без позбавлення батьківських прав, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є батьками малолітньої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження від 23.10.2007 року серії НОМЕР_1 (а.с. 9).

Згідно заяви від 25.11.2010 року, завіреної приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Клименко В.В., ОСОБА_2 та ОСОБА_3 була надана згода на усиновлення їх малолітньої дочки - ОСОБА_1 , з присвоєнням їй прізвища, ім`я та по батькові усиновлювачів (а.с. 10).

Зі змісту розпорядження районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району № 360р від 11.08.2014 року, ОСОБА_1 з 25.03.2008 року знаходилася в Запорізькому обласному спеціалізованому будинку дитини «Сонечко» (а.с.11).

Відповідно до довідки, виданої Комунальною установою «Запорізький дитячий будинок-інтернат» Запорізької обласної ради за № 416 від 16.07.2020 року, з 21.11.2019 року ОСОБА_1 по теперішній час знаходиться в інтернаті на повному державному забезпечені (а.с. 8).

Згідно медичного висновку № 320 про дитину-інваліда віком до 18 років від 21.10.2013 року, ОСОБА_1 є дитиною-інвалідом підгрупи «А», страждає на ряд захворювань, у зв`язку з чим потребує постійного стороннього догляду (а.с. 12).

Відповідно до акту про невідвідування, виданого Комунальною установою «Запорізький дитячий будинок-інтернат» Запорізької обласної ради за № 400 від 28.04.2020 року, за час перебування ОСОБА_1 у дитячому будинку-інтернаті ніхто з батьків або родичів дитину не відвідували, станом здоров`я, умовами виховання, утримання, потребами дитини не цікавився. Письмових, усних запитів про дитину від матері та батька, інших заінтересованих осіб на адресу будинку-інтернат не надходило. Матеріально батьки дитину не підтримують (а.с. 13).

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Згідно вимог ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

У частині сьомій статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно ст. 9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року (ратифікована 27.02.1991 року), держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визнають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України»).

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Частиною 1 ст. 152 СК України передбачено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

За приписами ч.ч. 1, 4 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Згідно вимог ч. 1 ст. 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.

Батьки, від яких відібрана дитина, не втрачають щодо неї прав та обов`язків, обумовлених походженням. Вони надалі залишаються носіями обов`язку щодо виховання дитини, мають право на особисте її виховання та спілкування з ними. Проте та обставина, що дитина передана іншій особі або навчальному закладу, означає, що саме їх напрямок та умови виховання одержали перевагу над тим, що здатні створити батьки, й з цим напрямком батьки повинні будуть узгоджувати свою поведінку.

Основними підставами для відібрання дитини є ухилення батьків від виконання своїх обов`язків з виховання дитини; жорстоке поводження з дитиною; захворювання батьків на хронічний алкоголізм або їх наркотична залежність; будь-які види експлуатації дитини, примус її до жебракування та бродяжництва тощо. Інші випадки охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише із поведінки батьків, а й із їх особистих негативних звичок.

Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров`я або лише для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для дитини, враховуючи її фізичний та психічний розвиток.

В п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України зазначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, крім іншого, ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Відповідно до роз`яснень п. 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і позбавлення батьківських прав та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу. Суд має право вирішити питання про відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав та передати органу опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси).

З аналізу приведених норм права, вбачається що основними підставами для відібрання дитини є ухилення батьків від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров`я або морального виховання. Батьки, від яких відібрана дитина, не втрачають щодо неї прав та обов`язків, обумовлених походженням. Вони надалі залишаються носіями обов`язку щодо виховання дитини, мають право на особисте її виховання та спілкування з ними. Проте та обставина, що дитина передана іншій особі або начальному закладу, означає, що саме їх напрямок та умови виховання одержали перевагу над тим, що здатні створити батьки, і з цим напрямком батьки повинні будуть узгоджувати свою поведінку.

Таким чином, суд констатує безумовне право батьків на виховання дітей, однак, вважає, що у даному випадку неможливо надати перевагу саме цьому праву, оскільки воно суперечить інтересам дитини, які мають першочергове значення при вирішенні справи.

Крім того, суд враховує положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року (ратифікована 27.02.1991 року), в якій зазначено, що під час вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.

Судом встановлено, що батьки малолітньої ОСОБА_1 належним чином не виконують батьківських обов`язків щодо належного виховання та розвиту дитини. З наявних у справі письмових доказів встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 була надана згода на усиновлення їх малолітньої дочки - ОСОБА_1 , на даний момент ОСОБА_1 знаходиться в Комунальній установі «Запорізький дитячий будинок-інтернат» Запорізької обласної ради для розумово відсталих дітей на повному державному забезпеченні. За час перебування ОСОБА_1 у дитячому будинку-інтернаті ніхто з батьків або родичів дитину не відвідували, станом здоров`я, умовами виховання, утримання, потребами дитини не цікавився. Письмових, усних запитів про дитину від матері та батька, інших заінтересованих осіб на адресу будинку-інтернат не надходило. Матеріально батьки дитину не підтримують. Така поведінка відповідачів відносно малолітньої доньки ОСОБА_1 свідчить про свідоме нехтування ними своїми батьківськими обов`язками.

Також, згідно наданих до суду матеріалів встановлено, що ОСОБА_1 є дитиною-інвалідом підгрупи «А», страждає на ряд захворювань, у зв`язку з чим потребує постійного стороннього догляду.

Згідно вимогами ч. 3 ст. 170 СК України, якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини.

Таким чином, відібрання дитини у батьків це санкція за невиконання батьківських обов`язків, яка не є крайнім і незворотним заходом. Отже, відповідачі не позбавлені можливості змінити своє відношення та ставлення до виконання батьківських обов`язків та звернутись в суд із позовом про повернення їм дитини.

Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановлені обставини справи, беручи до уваги те, що у даному випадку відібрання дитини від батьків без позбавлення батьківських прав сприятиме захисту інтересів дитини, з метою унеможливлення негативного розвитку дитини, суд приходить до висновку про наявність підстав для відібрання малолітньої ОСОБА_1 від батьків, без позбавлення їх батьківських прав та вважає необхідним передати малолітню дитину до Комунальної установи «Запорізький дитячий будинок-інтернат» Запорізької обласної ради на подальше виховання та проживання у цьому закладі.

На підставі викладеного, Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року (ратифікована 27.02.1991 року), керуючись ст.ст.150, 155, 164, 170, 171 СК України, ст.ст.12, 13, 81, 258, 259, 264, 265, 273, 280-285, 354 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву Комунальної установи «Запорізький дитячий будинок-інтернат» Запорізької обласної ради, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , треті особи: районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району (орган опіки та піклування), районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району (орган опіки та піклування) про відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав - задовольнити.

Відібрати малолітню дитину - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від її батьків: матері - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , батька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , без позбавлення батьківських прав.

Передати малолітню дитину - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , Комунальній установі «Запорізький дитячий будинок-інтернат» Запорізької обласної ради (, місцезнаходження юридичної особи: 69096, Запорізька область, м. Запоріжжя, вул. Донецька, 18), на подальше виховання та проживання у цьому закладі.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду через Комунарський районний суд м. Запоріжжя.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення суду складено 10 листопада 2020 року.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя С.С. Тучков