Справа № 133/137/20
Провадження № 22-ц/801/1785/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сєчко В. Л.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2020 рокуСправа № 133/137/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Оніщука В.В (суддя-доповідач),

суддів: Якименко М.М., Копаничук С.Г.,

з участю секретаря судового засідання Богацької О.М.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань №2 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 21 липня 2020 року, ухвалене у складі судді Сєчка В.Л., в залі суду,

встановив:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Позовні вимоги мотивовано тим, що в березні 2019 року між ним та ОСОБА_2 виникли правовідносини на підставі договору позики, а саме згідно розписки від 11.03.2019, виданої ОСОБА_2 , він позичив відповідачу кошти у розмірі 7 675 доларів США, які вона зобов`язалась повернути до вересня 2019 року. 04.04.2019 відповідач додатково взяла у позивача гроші в сумі 700 доларів США. Таким чином загальна сума боргу склала 8500 доларів США, яку відповідач зобов`язувалась повернути 28.04.2019 року.

Після неодноразових звернень відповідач почала повертати позивачу кошти наступним чином: 22 квітня 2019 року 100 доларів США, 11 червня 2019 року 500 доларів США, липень 2019 року 400 доларів США, 21 серпня 2019 року 450 доларів США, 17 жовтня 2019 року 200 доларів США, 21 листопада 2019 року - 500 доларів США, всього повернуто 2 150 доларів США.

Залишок боргу становить 6 350 доларів США, які відповідач не повернула, тобто не виконала своїх зобов`язань за договором позики, а тому звернувшись в суд з позовом, ОСОБА_1 просив стягнути із ОСОБА_2 на його користь кошти в розмірі 6 350 доларів США, що складає за офіційним курсом долара США на день платежу 169 032,73 грн.

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 21 липня 2020 року позов задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) кошти в розмірі 6 350 доларів США, що складає за офіційним курсом долара США на день платежу (28.04.2019) 169 032,73 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами було укладено договір позики, за умовами якого відповідач отримала грошові кошти та була зобов`язана їх повернути у встановлений строк, однак умови договору не виконала і у визначений строк кошти не повернула, тому наявні підстави для стягнення з позичальника вказаного боргу.

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу у якій зазначає про невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права.

Зокрема, у апеляційній скарзі зазначено, що розгляд вказаної справи відбувався безпідставно у порядку спрощеного позовного провадження, оскільки спочатку суд першої інстанції прийшов до переконання про розгляд справи у порядку загального позовного провадження, а у подальшому ухвалою від 22.06.2020 іншим суддею вказану справу прийнято до свого провадження та постановлено проводити розгляд справи в спрощеному позовному провадженні, що суперечить нормам цивільно процесуального законодавства. Також судом першої інстанції не було враховано: значення справи для сторін; категорію та складність справи; обсяг та характер доказів у справі, якими однозначно не доводиться беззаперечність позовних вимог; думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Крім того, скаржником зазначено про те, що в оскаржуваному рішенні суду не висвітлено: зміст фактичних обставин справи з посиланням на докази, на підставі яких вони встановлені; докази відповідача, відхилені судом першої інстанції та мотиви їх відхилення; мотивовану оцінку кожного аргументу, наведеного відповідачем.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, ОСОБА_2 зазначає про те, що 11.03.2019 договору позики між нею та ОСОБА_1 укладено не було, а додана до матеріалів справи розписка є фіктивною та відповідно недійсною, оскільки була написана нею під тиском зі сторони позивача.

Так, 23.12.2017 позивач отримала від позивача в борг 5 700 доларів США, про що було складено розписку з датою повернення коштів до 30 січня 2018 року. Кошти ОСОБА_2 повертала частинами. З урахуванням відсотків за користування коштами, які нараховував позивач, станом на 02.03.2018 за відповідачем рахувалася заборгованість в розмірі 5 425 доларів США. Кошти відповідач повертала наступним чином: 21.02.2018 665 доларів, 15.06.2018 200 доларів, 22.06.2018 200 доларів, 14.07.2018 500 доларів, 14.08.2018 200 доларів, 27.08.2018 200 доларів, 02.12.2018 400 доларів, 11.06.2019 500 доларів, 11.07.2019 400 доларів, 25.08.2019 14 000 грн., 17.10.2019 5 000 грн., 21.12.2019 12 000 грн. Таким чином боргові зобов`язання були виконані в розмірі 4 775 доларів США.

В подальшому ОСОБА_1 з власної ініціативи нараховував позивачу відсотки орієнтованим розміром 500 доларів США, на що остання не погоджувалась та в результаті чого позивач періодично чинив тиск на ОСОБА_2 , погрожуючи розправою щодо неї та її сім`ї. Так, 11.03.2019 позивач разом з невідомими особами з`явилися до будинковолодіння відповідача та під примусом фізичної розправи примусили останню написати розписку про отримання від ОСОБА_1 суми позики, яку фактично ОСОБА_2 не отримувала. З даного приводу відповідач зверталася до правоохоронних органів.

Також скаржник у своїй апеляційній скарзі посилалася на те, що із копії розписки від 11.03.2019 вбачається, що загальна сума боргу відповідача складає 8 500 доларів США, однак за арифметичним розрахунком загальна сума боргу у даному випадку складатиме 8 375 доларів (7 675 доларів + 700 доларів).

При цьому, суд першої інстанції безпідставно змінив позовні вимоги в оскаржуваному рішенні, виключивши вимогу позивача щодо стягнення заборгованості саме «за договором позики від 11 березня 2019 року».

Разом з тим, жодними доказами не підтверджено, що сума в розмірі 6 350 доларів США станом на 28.04.2019 складає саме 169 032,73 грн.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 21.07.2020 повністю та ухвалити у справі нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, а також стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 документально підтверджені судові витрати.

У відзиві наданому ОСОБА_1 на апеляційну скаргу зазначено, що апеляційна скарга є необгрунтованою, а вимоги викладені у ній не відповідають чинному законодавству та обставинам справи, оскільки з огляду на предмет та ціну позову, дана справа підпадає під ознаки малозначної справи та не віднесена до категорії справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження. Разом з тим, розписка відповідача від 11.03.2019 була написана останньою без будь якого тиску, що підтверджується тим, що з приводу надуманих неправомірних дій позивача остання звернулась до правоохоронних органів лише в грудні 2019 року, при цьому продовжувала віддавати позичені кошти.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та її представник апеляційну скаргу підтримали з посиланням на викладені в ній обставини.

ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причин неявки не повідомив, а тому згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України його неявка не перешкоджає розгляду справи.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вищевказаним вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що в березні 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено письмовий договір позики.

На підтвердження укладення договору позики ОСОБА_2 11.03.2019 було особисто написано розписку про отримання в борг від ОСОБА_1 7 675 доларів США, які вона зобов`язалась повернути до вересня 2019 року. 04.04.2019 вона додатково взяла в ОСОБА_1 гроші в сумі 700 доларів США. Загальна сума боргу склала 8 500 доларів США, яку ОСОБА_2 зобов`язувалась повернути 28.04.2019 (а.с.3).

Позивачем зазначено, що після неодноразових звернень ОСОБА_2 почала повертати позичені кошти наступним чином: 22.04.2019 100 доларів США, 11.06.2019 500 доларів США, липень 2019 400 доларів США, 21.08.2019 450 доларів США, 17.10.2019 200 доларів США, 21.11.2019 - 500 доларів США, всього повернуто 2150 доларів США. На підтвердження вказаних обставин надано відповідну розписку (а.с. 4).

Також, позивач стверджує, що залишок боргу становить 6350 доларів США, який у визначений термін не повернуто і відповідно підставою позову є невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором позики.

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно із статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно частини першої статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми.

Відповідно до частин першої та другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Встановивши, що договори, укладені між сторонами від 11 березня 2019 року та від 04 квітня 2019 року підтверджують не лише укладення договору позики, а й отримання ОСОБА_2 грошових коштів із зобов`язанням повернути їх у визначений термін, та встановивши порушення умов договору позики і неповернення отриманої грошової суми позивачу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Так, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції в частині наявності у ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 боргових зобов`язань, що виникли внаслідок невиконання останньою укладеного між ними договору позики.

Факт укладення між сторонами договору позики підтверджується долученим позивачем до матеріалів справи оригіналом розписки.

Однак, колегія суддів не погоджується із вказаним висновком суду в частині загальної суми боргу, оскільки як вбачається із вищевказаної розписки 11.03.2019 ОСОБА_1 позичив ОСОБА_2 кошти у розмірі 7 675 доларів США, а 04.04.2019 відповідач додатково взяла у позивача гроші в сумі 700 доларів США.

Таким чином, за арифметичним розрахунком, загальна сума боргу у даному випадку складатиме 8 375 доларів (7 675 доларів + 700 доларів), а не 8 500 доларів США, однак з урахуванням виплаченої ОСОБА_2 ОСОБА_1 суми боргу в розмірі 2150 доларів США, що підтверджується розпискою позивача, сума заборгованості відповідача перед позивачем становить 6 225 доларів США (8 375 доларів США 2 150 доларів США).

Відтак, доводи скаржника в частині невірно визначеної загальної суми боргу є обгрунтованими.

Що стосується посилань ОСОБА_2 , як на підставу скасування рішення суду, щодо безпідставного розгляду судом першої інстанції вказаної справи у порядку спрощеного позовного провадження, то такі посилання судом до уваги не приймаються, з огляду на таке.

Ухвалою місцевого суду від 22 червня 2020 року дану цивільну справу прийнято до свого провадження та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду: малозначних справ; справ, що виникають з трудових відносин; справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд; справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. (ч. 4 ст. 19 ЦПК України).

Згідно з частинами п`ятою та шостою статті 19 ЦПК України умови, за яких суд має право розглядати вимоги про стягнення грошових сум у наказному провадженні, а справи - у загальному або спрощеному позовному провадженні, визначаються цим Кодексом. Для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства); 4) справи про розірвання шлюбу; 5) справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частинами першою та другою статті 274 ЦПК України визначено, що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

В порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини. Суд відмовляє у розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження або постановляє ухвалу про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, якщо після прийняття судом до розгляду заяви позивача про збільшення розміру позовних вимог або зміни предмета позову відповідна справа не може бути розглянута за правилами спрощеного позовного провадження. (ч. 4, 5 ст. 274 ЦПК України).

Отже, з урахуванням викладених у справі обставин та наведених вище норм права, колегія суддів погоджується з тим, що вказана справа підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Відтак, доводи відповідача в цій частині є безпідставними та такими, що не вливають на результат розгляду справи.

Доводи апеляційної скарги щодо вчинення ОСОБА_2 правочину внаслідок застосування до неї психологічного тиску з боку відповідача, судом до уваги не приймаються, з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психологічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Верховний Суд України у п. 19 своєї постанови № 9 від 6 листопада 2009 року Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними роз`яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. У пункті 21 зазначеної постанови також роз`яснено, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину під впливом насильства (ст. 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатись в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Характерними рисами насильства серед інших, є зокрема наявність причинно-наслідкового зв`язку між насильством і вчиненням правочину, а також зло, якого шляхом вимушеного вчинення правочину намагається уникнути потерпілий, повинно бути достатньо серйозним. При його оцінці слід враховувати багато факторів, зокрема, наскільки небезпечним є насильство за своїм характером, реальна можливість втілення погрози, ступінь ймовірності реалізації погрози з врахуванням характеру особи і можливостей того, хто погрожує, характер особи потерпілого, обстановка і обставини, за яких погроза сприймається потерпілим.

Для визнання правочину недійсним з підстав передбачених п. 1 ст. 231 ЦПК України, позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 16 травня 2019 року у справі № 442/158/18.

З матеріалів справи вбачається, що 14 грудня 2019 року ОСОБА_2 звернулася до Козятинського ВП Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області із телефонним повідомленням про вимагання гр. ОСОБА_1 значної суми коштів з погрозами розправи її сім`ї, що підтверджується довідкою поліцейського СРПП№2 Козятинського ВП Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області від 21.12.2019. (а.с. 37)

З відповіді Козятинського ВП Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області №17251/215 від 28.12.2019 слідує, що за результатами попереднього розгляду матеріалів перевірки було встановлено, що ознаки кримінального правопорушення у даному випадку відсутні.

При цьому, з матеріалів справи слідує, що договір між сторонами було укладено 11 березня 2019 року та 04 квітня 2019 року, а звернення ОСОБА_2 до правоохоронних органів мало місце 14 грудня 2019 року, тобто за сплином тривалого часу, при цьому відповідач не була позбавлена можливості звернутися до правоохоронних органів раніше, відтак вказана заява не може слугувати належним доказом застосування позивачем відносно відповідача будь якого виду насильства.

Жодного іншого належного та допустимого доказу на підтвердження наведених скаржником обставин матеріали справи не містять.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст. 5 ЦПК України).

За змістом частини першої статті 12 ЦПК України, Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи вищенаведені норми права, а також те, що ОСОБА_2 не доведено обставини вчинення фізичного, психологічного чи іншого виду насильства з боку ОСОБА_1 стосовно неї при укладенні правочину, а також наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється, колегія суддів вважає доводи відповідача в цій частині надуманими та безпідставними.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність у відповідача перед позивачем боргових зобов`язань за договором позики.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції не надано мотивування усім доводам сторін у справі, що є обов`язковим елементом справедливого судового розгляду (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Зазначене вище свідчить про неповне встановлення судом першої інстанції фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу призвело до поверхового вирішення спору.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню частково, як ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Щодо грошової одиниці у якій має бути виконане грошове зобов`язання, то суд зазначає наступне.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Такий висновок містить Постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц.

Аналогічні висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №761/12665/14-ц (провадження №14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах №373/2054/16-ц (провадження №14-446цс18), №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18) та №373/2054/16-ц (провадження №14-446цс18).

Крім того, що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то правова позиція з цього приводу викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №761/12665/14-ц (провадження №14-134цс18). Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Виходячи з вищевикладених правових позицій Великої Палати Верховного Суду, враховуючи, що стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу в іноземній валюті, як визначено умовами укладеного між сторонами договору.

Відповідно до статті 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною 6 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, заявив позовні вимоги, котрі мали б бути оплачені судовим збором в розмірі 1690,33 грн., однак судом ухвалено рішення про їх часткове задоволення, що в пропорційному співвідношенні складає 98,03 %, /розрахунок: 6 225 доларів США * 100 : 6 350 доларів США = 98,03 %, тому з ОСОБА_2 слід стягнути на користь держави 1657,03 грн. судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

За наслідками апеляційного перегляду, пропорційно до задоволених вимог апеляційної скарги, судові витрати оплачені ОСОБА_2 в розмірі 49,97 грн. підлягають компенсації за рахунок держави.

Відповідно до частини десятої статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Таким чином, здійснивши перерахунок судових витрат між собою (розрахунок 1657,03-49,97), колегія суддів дійшла висновку, що із ОСОБА_2 на користь держави підлягає судовий збір в розмірі 1640,36 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 21 липня 2020 року скасувати та постановити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 6 225 дол. США.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь держави судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 1640,36 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: В. В. Оніщук

Судді: М. М. Якименко

С. Г. Копаничук